12.05.2026        Справа № 642/2486/26
Провадження №1-кп/642/373/26

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 року
м.Харків

Холодногірський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання – ОСОБА_2 
прокурорів – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
захисника - адвоката ОСОБА_6 
обвинуваченого – ОСОБА_7 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові в режимі відеоконференції обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12026221220000133 від 03.02.2026 за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Чернігів, громадянина України, з професійно-технічною освітою, перебував на посаді водія - радіотелефониста 1 штурмового спеціалізованого відділення 1 штурмового спеціалізованого взводу 3 штурмової спеціалізованої роти штурмового спеціалізованого батальйону (Шквал) військової частини НОМЕР_1 , солдат, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий, останній раз засуджений: 06.11.2020 Приморським районним судом м.Одеси за ч.2 ст.186, ст.ст. 75,75 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки; 07.06.2022 Дарницьким районним судом м.Києва, за ч.1 ст.309, ст..ст. 71,72 КК Укаїни до 5 років 1 місяця позбавлення волі; 28.03.2024 року Деснянським районним судом м. Чернігова за ч.1 ст. 190, ч.4 ст. 70 КК України до позбавлення волі строком 5 років 1 місяць, звільнений на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30.12.2024 умовно-достроково в порядку ст.81-1 КПК України для проходження військової служби за контрактом на невідбутий термін 3 роки 8 днів,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

І. Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним

ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимим, останній раз засуджений 28.03.2024 року Деснянським районним судом м. Чернігова за ч.1 ст. 190, ч.4 ст. 70 КК України до позбавлення волі строком 5 років 1 місяць, звільнений на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30.12.2024 умовно-достроково в порядку ст.81-1 КПК України для проходження військової служби за контрактом на невідбутий термін 3 роки 8 днів, будучи достеменно обізнаним про введення воєнного стану по всій території України, починаючи з 05 години 30 хвилин 24.02.2022, строк дії якого в подальшому продовжувався, у зв?язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015, на шлях виправлення та перевиховання не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив в умовах воєнного стану нове кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так,  ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, який проходить військову службу, перебуваючи на посаді водія-радіотелефоніста 1 штурмового спеціалізованого відділення 1 штурмового спеціалізованого взводу з штурмової спеціалізованої роти штурмового спеціалізованого батальйону (Шквал) військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», в порушення ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою незаконного збагачення,  02.02.2026, точного часу в ході судового розгляду не встановлено, але не раніше 09-00 години, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, переслідуючи мету незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, в умовах воєнного стану, вважаючи, що за його діями ніхто не спостерігає та не зможе завадити скоєнню задуманого злочину, перебуваючи у квартирі, розташованій за адресою АДРЕСА_2 , де тимчасово винаймав кімнату у ОСОБА_8 , шляхом вільного доступу, будучі обізнаним про зберігання матеріальних цінностей потерпілого ОСОБА_8 у його кімнаті, а саме мобільного телефону марки Iphone 11 в корпусі чорного кольору, 128 Gb, з ІМЕІ 1 НОМЕР_2 , ІМЕІ 2 НОМЕР_3 , виніс вищевказане майно, без відома останнього, з приміщення вищевказаної квартири, тим самим викрав його.

Після цього ОСОБА_7 покинув місце вчинення злочину, разом з викраденим майном, яким у подальшому розпорядився на власний розсуд.

Своїми умисними протиправними діями  ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_8 , матеріальні збитки на суму 12 720,80 грн. згідно з висновком судової товарознавчої експертизи № 1746 від 16.03.2026. 

ІІ. Позиція обвинуваченого щодо пред`явленого обвинувачення та висновки суду.
Під час судового розгляду обвинувачений  ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, визнав у повному обсязі, фактичні обставини кримінального правопорушення (дата, час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину) та його правову кваліфікацію не оспорює.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7  надав показання, аналогічні викладеним, свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю та не оспорював фактичні обставини, місце та час вчинення, про які зазначено в обвинувальному акті. Розкаюється у вчиненому, просив суд його суворо не карати, висловив жаль щодо скоєного та бажання захищати Батьківщину від російської агресії проти України.
Показання обвинуваченого  ОСОБА_7 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Враховуючи той факт, що обвинувачений  ОСОБА_7 визнав свою вину у повному обсязі та не оспорює фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, як вони встановлені в обвинувальному акті, суд, вислухавши думку прокурора, захисника та обвинуваченого, дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому судом з`ясовано в учасників судового провадження, чи правильно вони розуміють зміст цих фактичних обставин, чи не має сумнівів у добровільності їх позиції, та на виконання вимог ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено їм, що у такому випадку учасники будуть позбавлені права оскаржити визнані обставини в апеляційному порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути кримінальне провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого.

З огляду на те, що кримінальне провадження розглянуто судом в порядку ч.3 ст.349КПК України, інші докази, здобуті в ході досудового розслідування, під час судового розгляду не досліджувались.

ІІІ. Частина статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що своїми умисними та протиправними діями обвинувачений  ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.

ІV. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також мотиви суду при призначенні покарання

Вивченням особи обвинуваченого  ОСОБА_7 встановлено, що він раніше неодноразово судимий, останній раз засуджений 28.03.2024 року Деснянським районним судом м. Чернігова за ч.1 ст. 190, ч.4 ст. 70 КК України до позбавлення волі строком 5 років 1 місяць, звільнений на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20.12.2024 умовно-достроково в порядку ст.81-1 КПК України для проходження військової служби за контрактом на невідбутий термін 3 роки 8 днів,на шлях виправлення не став та вчинив кримінальне правопорушення, маючи не зняту та непогашену в установленому законом порядку судимість, згідно довідки КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» від 24.02.2026 не перебуває на обліку у лікаря-нарколога, відповідно довідки КНП «Обласний психоневрологічний диспансер № 3» ХМР від 18.03.2026 впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «Обласний психоневрологічний диспансер № 3» ХМР не звертався, тяжких захворювань чи інвалідності не має, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей або осіб похилого віку немає.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого  ОСОБА_7 відповідно до п. 1 ч.1 ст.66 КК України є повне визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Верховний Суд України у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612км18) вказав, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого  ОСОБА_7 відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Прокурор в судовому засіданні просив призначити обвинуваченому  ОСОБА_7 покарання за за ч.4 ст.185 КК України у виді 5 років позбавлення волі, застосувати положення ч.1 ст.71 КК України та призначити покарання  за сукупністю вироків, частково приєднати до призначеного цим вироком покарання, покарання, призначене вироком Деснянського районного суду м.Чернігова від 28.03.2024, та призначити остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Вимогами ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з засади співмірності призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Згідно з ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України та практику Європейського суду з прав людини, яка застосовується як джерело права.

Так, у постанові ВСУ від 01 лютого 2018 року (справа № 634/609/15-к, провадження № 51-658 км17) зазначено, що підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, якіє багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих таобтяжуючих покарання обставин (статті 66,67 КК України), визначенні «інших обставин справи».

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Призначаючи покарання обвинуваченому  ОСОБА_7 ,суд виходить із положень ст.ст.50,65 КК України, враховує принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є тяжким умисним злочином, наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання, та які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінальних правопорушень, тавідсутність обтяжуючих покарання обставин, дані про особу винного, його відношення до скоєного злочину та щире розкаяння, у зв`язку з чим суд вважає можливим призначити обвинуваченому  ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі, яке є необхідним та достатнім покаранням для виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Крім того, відповідно до ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Виходячи з того, що  ОСОБА_7 засуджений засуджений 28.03.2024 року Деснянським районним судом м. Чернігова за ч.1 ст. 190, ч.4 ст. 70 КК України до позбавлення волі строком 5 років 1 місяць, звільнений на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20.12.2024 умовно-достроково в порядку ст.81-1 КПК України для проходження військової служби за контрактом на невідбутий термін 3 роки 8 днів, вчинив нове кримінальне правопорушення в період умовно-дострокового звільнення, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків у відповідності до ст.71 КК України шляхом часткового складання призначених покарань.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробування у відповідності до вимог ст.75 КК України та призначення покарання з врахуванням ст.69 КК України суд не знаходить у зв`язку з відсутністю для цього передумов, а застосування таких положень Закону буде явно несправедливим через м`якість покарання, так як виходячи зі змісту ст.75 КК України, її положення застосовуються лише в тому випадку, коли суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, має обґрунтовані підстави для висновку про можливість досягти мети заходу примусу без його відбування. 

Інститут умовного звільнення не є імперативним і прийняття відповідного рішення належить до дискреційних повноважень суду, який їх реалізує у кожному конкретному випадку, беручи до уваги встановлені у справі факти, які свідчать про суспільну небезпечність діяння та характеризують засуджену особу.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень неможливо без його ізоляції від суспільства та без реального відбування покарання в місцях позбавлення волі.
V. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Запобіжний захід щодо обвинуваченого як на стадії досудового розслідування, так і під час судового розгляду в рамках даного кримінального провадження не обирався і підстав для його обрання на даний час, суд не вбачає.

Цивільний позов не заявлено.

Відповідно до ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта для проведення судової товарознавчої експертизи №1746 від 16.03.2026 розмірі 1 832,04 грн.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.100,124,370,371,373,374,376,392 - 395 КПК України, суд,-
УХВАЛИВ:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Ні підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, до призначеного за вказаним вироком покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 28.03.2024 у вигляді 1 (одного) місяця позбавлення волі та остаточно призначити  ОСОБА_7  до відбування покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.
Запобіжний захід  ОСОБА_7  до набрання вироком законної сили не обирати.
Строк відбування покарання  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Стягнути з  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави витрати за проведену судово-товарознавчу експертизу №1746 від 16.03.2026 розмірі 1 832,04 (одна тисяча вісімсот тридцять дві грн., 04 коп.) грн.

Речові докази по справі:
- недопалок цигарок, пачка від сигарок синього кольору з написом «Sobranie», тампон-зонд, на який зроблено змив з пачки від сигарок синього кольору з написом «Sobranie», металева банка з-під напою «Harridan» біло-жовтого кольору, тампон-зонд, на який зроблено змив з металевої банки з-під напою «Harridan» біло-жовтого кольору, якіперебувають у камері зберігання речових доказів ВП №2 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області - після набрання вироком законної сили – знищити;
- вилучений паперовий документ з пояснювальним надписом «Закупочний акт», наданий свідком ОСОБА_9 , який зберігається в матеріалах кримінального провадження №12026221220000133 від 03.02.2026, після набрання вироком законної сили - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений в порядку статті 394 КПК України до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його оголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Роз`яснити обвинуваченому право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Суддя          ОСОБА_10