ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 2119/2-198/2011 Головуючий в І інстанції: Хомик І.І.
Номер провадження: 22-ц/819/880/26      Доповідач: Майданік В.В.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 травня 2026 року        м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Майданіка В.В.,
суддів: Воронцової Л.П., 
Склярської І.В.,
секретар Середюк О.О., 

учасники справи: 
заявник – ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство Акціонерний Банк "Укргазбанк", Великоолександрівський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в особі заступника начальника відділу Надточій Сергія Володимировича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 30 березня 2026 року, постановлену у складі судді Хомик І.І., дата складання повного судового рішення – не зазначено, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство Акціонерний Банк "Укргазбанк", Великоолександрівський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в особі заступника начальника відділу Надточій Сергія Володимировича, про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

05 березня 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. 

Заява обґрунтована наступним.
02.11.2007 року ПАТ АБ "Укргазбанк" та ОСОБА_1 уклали Кредитний договір № 27-С, за умовами якого Позичальник отримала в кредит 15 000,00 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних на строк до 02.11.2019 року.
02.11.2007 року ПАТ АБ "Укргазбанк" та ОСОБА_2 уклали Договір Іпотеки № 27-С, за умовами якого остання передала в іпотеку банку житловий будинок, загальною площею 61,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , при якому розташовані: сарай літ. "Б", сарай літ. "В", гараж літ. "Г", сарай літ. "Д", сарай літ. "Ж", сарай літ. "Е", туалет літ. "З", водопровід № 1, огорожа № 2,3.
14 травня 2012 року Скадовський районний суд Херсонської області ухвалив рішення, яким повністю задовольнив позов ПАТ АБ "Укргазбанк" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, суд стягнув з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 175 496,20 грн (сто сімдесят п`ять тисяч чотириста дев`яносто шість гривень 20 коп) на користь ПАТ "Укргазбанк". Також суд стягнув з ОСОБА_1 штрафні санкції за невиконання обов`язків щодо страхування предмету іпотеки у розмірі 5 555,00 грн на користь ПАТ АБ "Укргазбанк".
Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 27.02.2013 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення судових витрат, в іншій частині рішення залишено без змін.
30.07.2012 року Скадовським районним судом Херсонської області виданий виконавчий лист № 2119/2-198/2011.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.
ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) є сином ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та фактично отримав спадщину від померлої.
22.05.2015 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Скадовського районного управління юстиції Херсонської області Іванченко Наталією Ігорівною винесена Постанова про відкриття виконавчого провадження № 47595006.
13.03.2020 року старшим державним виконавцем Скадовського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Приндюком Антоном Вікторовичем винесена Постанова про арешт майна боржника по виконавчому провадженню № 47595006.
22.12.2025 року заступник начальника відділу Великоолександрівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Надточій Сергій Володимирович направив до суду подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника-фізичної особи по виконавчому провадженню № 47595006.
22 грудня 2025 року ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області заявника було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України.
Крім того на примусовому виконанні перебуває і виконавчий лист № 663/2036/16ц, виданий Скадовським районним судом Херсонської області 04.10.2017 року, де ОСОБА_1 , також є боржником. 27.10.2017 року заступником начальника відділу Скадовського РВ ВДВС Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Кабановим Ф.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55009457.
По вказаному виконавчому провадженню 02.10.2023 року заступником начальника Великоолександрівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Надточій С.В. винесено постанову про арешт коштів боржника.
Таким чином на примусовому виконанні щодо боржника ОСОБА_1 знаходиться два виконавчі листи, які передбачають стягнення по одному і тому самому ж кредитному договору.
02.03.2026 року під час перетину кордону України, ОСОБА_1 дізналась про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, у зв`язку з чим звернулася до суду з вказаною заявою. 

Представник заявника у судовому засіданні пояснив, що дійсно на виконанні у Великоолександрівському районному відділі державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходиться два виконавчі провадження, видані Скадовським районним судом, де боржником є ОСОБА_1 . Однак вказані виконавчі листи є по одному і тому ж кредитному зобов`язанню і не можуть виконуватися самостійно. Відповідно до вимог ст. 441 ЦПК України, закон пов`язує обмеження у праві виїзду за кордон з ухиленням від виконання зобов`язань, накладених на неї відповідним рішенням. ОСОБА_1 , не ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, вона намагається погасити заборгованість, але для цього потрібні кошти, яких вона не може заробити наразі. Заявник має складний майновий стан, втратила роботу, не переховується, оскаржує рішення судів про стягнення боргу за кредитним договором. Просить суд вимоги заяви задовольнити. 

Представник заінтересованої особи ПАТ АБ "Укргазбанк" Грицишина І.О. у судовому засіданні пояснила, що виконавець вжив усіх заходів для виконання рішення суду. Обмеження є цілком виправдане, оскільки рішення суду було виконано лише частково. Боржниця здійснює виїзди за кордон. У січні 2025 року боржниця звільнилася з роботи за власним бажанням, добровільно заборгованість нею не погашена. Боржницею подавалася заява про відстрочку виконання рішення суду. Їй було відмовлено. Жодних пояснень, як вона буде погашати заборгованість, боржницею не надано. Просить відмовити у задоволені заяви.

Представник Великоолександрівського районного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання не з`явився, 26.03.2026 року від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, вказав, що рішення суду про стягнення боргу не виконано та борг стягувачу не повернуто, а тому відсутні підстави для задоволення поданої заяви.

Ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 30 березня 2026 року було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство Акціонерний Банк "Укргазбанк", Великоолександрівський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в особі заступника начальника відділу Надточій Сергія Володимировича про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Відмовляючи у задоволенні вказаної заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що на примусовому виконанні щодо боржника ОСОБА_1 знаходиться два виконавчі листи, які передбачають стягнення заборгованості по кредитному договору, зокрема виконавчий лист № 2119/2-198/2011 та виконавчий лист № 663/2036/16ц. 
Також суд виходив з того, що фактично рішення суду не виконане, оскільки боржником за тривалий період часу не сплачено заборгованість за рішенням суду від 14.05.2012 року (яким з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Укргазбанк" стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 175 496,20 грн), що свідчить про ухилення останнього від виконання зобов`язань за вказаним рішенням суду.
Також суд виходив з того, що зазначені заявником обставини для скасування тимчасового заходу обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон (а саме необхідність виїзду за кордон) не є поважною причиною для такого скасування, адже доводи, викладені заявником в заяві про те, що відпали підстави, які слугували причиною застосування до боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, є такими, що суперечать обставинам та матеріалам справи.
Також суд виходив з того, що після застосування до ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон зобов`язання, покладені на неї згідно виконавчого листа № 2119/2-198/2011, виданого 30.07.2012 року, дотепер залишаються невиконаними, а відтак, як вказав суд, відсутні підстави для скасування такого обмеження. На думку суду, заявницею не надано доказів, які б слугували підставами для скасування ухвали Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 22.12.2025 року про обмеження у праві виїзду за кордон. 
Суд враховував, що відповідно до принципу обов`язковості судових рішень, боржник зобов`язаний виконати рішення суду у повному обсязі. Відсутність повного виконання рішення суду упродовж майже 14 років, на думку суду, є підтвердженням того, що боржник не виявляє належної ініціативи для його виконання, що суперечить засадам добросовісності та правомірності виконання судових рішень. Суд вказав, що відмова у скасуванні тимчасового обмеження у праві виїзду за межі території України є обґрунтованим заходом, який слугуватиме додатковим стимулом для боржника в якнайшвидшому та повному виконанні своїх зобов`язань. Такий захід, на думку суду, є законним механізмом забезпечення виконання судового рішення та спрямований на захист прав стягувача, який протягом значного часу не може отримати повну суму відшкодування, на яке він має законне право. При цьому, як вказав суд, відсутність у боржника майна або доходів не є підставою для ухилення від виконання судового рішення, оскільки обов`язок відшкодування майнової шкоди є безумовним і має бути виконаний у повному обсязі.

У своїй апеляційній скарзі та доповненнях до неї ОСОБА_1 просить скасувати вказану ухвалу й ухвалити нову ухвалу, якою її заяву про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України задовольнити, скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, застосоване ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 22 грудня 2025 року у справі № 2119/2-198/2011, провадження № 6/650/190/25 щодо ОСОБА_1 . При цьому скаржник послався на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
Зокрема, вказала, що суд не прийняв до уваги того, що заяву було розглянуто з порушенням вимог ч.6 ст.441 ЦПК України, адже справу було розглянуто за відсутності представника виконавчої служби, участь якого законом визначена як обов`язкова.
Також зазначила, що поза увагою суду залишилось те, що він незаконно ототожнив сам факт наявності боргу й тривале невиконання рішення суду з ухиленням від його виконання. Адже суд не встановив жодної конкретної дій чи бездіяльності боржника, які свідчили б саме про свідоме винне, умисне ухилення від виконання рішення, а лише ототожнив тривале невиконання з самим фактом ухилення. Такий висновок є помилковим, оскільки відсутність фактичної можливості виконати рішення, складний майновий стан, відсутність майна чи доходів, а також наявність об`єктивних життєвих обставин не можуть автоматично перетворюватися на "ухилення".
Також вказала, що суд не перевірив, чи існують і чи збереглися саме ті обставини, які можуть бути правовою підставою для подальшого обмеження права на виїзд. Так, суд не врахував, що ст.441 ЦПК України ставить перед судом не те питання, наскільки поважною є причина виїзду, а питання, чи зберігаються законні підстави для подальшого існування тимчасового обмеження, тобто чи доведено ухилення і чи є подальше обмеження необхідним.
Також зазначила, що суд не надав належної правової оцінки доводам заявника щодо іпотечного забезпечення (зокрема як впливає на спір наявність іпотечного забезпечення), наявності двох виконавчих документів щодо одного кредитного зобов`язання, ризику подвійного виконання та об`єктивних обставин, що унеможливлювали виконання зобов`язання. Суд не звернув увагу, що щодо одного кредитного договору фактично застосовано сукупність декількох примусових механізмів: існують два різні судові рішення про стягнення заборгованості за одним кредитним договором – спочатку у гривневому, а потім у валютному (доларах США) вираженні; видані різні виконавчі листи; відкриті окремі виконавчі провадження; існують два рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки; накладено арешти на кошти, арешти на майно боржника; застосовано тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України. Суд мав би перевірити не лише сам факт невиконання рішення, а й те, чи не призводить така кумуляція заходів до надмірного непропорційного та фактично дублюючого впливу на боржника в межах одного кредитного зобов`язання, а також чи не створює вона ризик подвійного або множинного стягнення.
Також вказала, що суд навів у мотивувальній частині внутрішньо суперечливу та шаблонну мотивацію, яка не відповідає фактичним обставинам справи. Суд не врахував, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України за ст.441 ЦПК України не є каральним або виховним заходом, не має застосовуватись як інструмент психологічного чи процесуального тиску, а може існувати лише за наявності законно встановленого ухилення.
Також зазначила, що суд не врахував об`єктивні обставини, що виключають автоматичний висновок про ухилення, а саме складний майновий стан, втрата роботи, відсутність реальної можливості погасити борг одноразово, те, що боржник не переховується.
Також вказала, що суд не прийняв до уваги дію спеціальної гарантії, передбаченої ч.6 ст.15 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", адже кредитне зобов`язання за кредитним договором забезпечене іпотекою житлового будинку загальною площею 61,3 кв.м, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Вказала, що ця гарантія прямо впливає на оцінку наявності або відсутності "ухилення". Також зазначила, що відповідне відстрочення в даному випадку настає в силу закону.

У відзиві Ніценко Олександр Сергійович, який діє від імені Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк "Укргазбанк", просить Залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції – без змін.
При цьому вказав, що позиція скаржника ОСОБА_1 є хибною, адже до апеляційної скарги та/або до Заяви (під час її розгляду в суді першої інстанції) нею не додано жодних належних та допустимих доказів, що підтверджують її дії, спрямовані на виконання нею рішення суду по справі № 2119/2-198/2011, а доводи апеляційної скарги та заяви не є вмотивованими в розумінні ч.5 ст.441 ЦПК України, а тому наразі немає підстав для скасування тимчасових обмежень.
Також зазначив, що заявниця посилається в апеляційній скарзі на складний майновий стан, втрату роботи, відсутність реальної можливості погасити борг одноразово, в той же час її дії суперечать даним твердженням, адже за даними Державної прикордонної служби, вона неодноразово перебувала за кордоном України тривалий час кожного разу (з 21.11.2023 року по 14.12.2024 року, 07.04.2025 року по 08.08.2025 року, з 22.08.2025 року по 04.12.2025 року), на що потрібні чималі кошти, в будь якому разі ці кошти (хоча б їх частина), які були витрачені заявницею на поїздки за кордон та її перебування в іншій країні весь цей час не були спрямовані нею на виконання судового рішення, а насамперед для задоволення виключно власних потреб, уникаючи виконання рішення суду в повному обсязі. Отже, вважає, що вищенаведена позиція заявниці в апеляційній скарзі не відповідає вимогам ч.1 ст.76, ч.1 ст.77, ч.1 ст.81 ЦПК України, а наявні в матеріалах справи № 2119/2-198/2011 докази не вказують на її вмотивованість в розумінні ч.5 ст.441 ЦК України.
Враховуючи обставини справи № 2119/2-198/2011, в сукупності з вищезазначеними нормами законодавства України (ст.ст.1, 18 Закону України "Про виконавче провадження", ст.441 ЦПК України, ст.6 Закону України "Про порядок виїзду та в`їзду в Україну громадян України"), які регулюють спірні правовідносини, вважає, що можна прийти до висновку про те, що з боку заявниці у виконавчому провадженні ВП № 47595006 має місце тривале ухилення від виконання рішення суду у даній справі, свідоме його не виконання, яка з моменту відкриття виконавчого провадження й до поданої у 2026 році до суду першої інстанції до розгляду Заяви не здійснила жодних дій в добровільному порядку, спрямованих на якнайшвидше його виконання, що не дає підстав для скасування встановлених судом заявниці тимчасових обмежень за ухвалою від 22.12.2025 року.
На його думку аналіз наведеного дає підстави для висновку про те, що застосування судом зазначеного обмеження заявниці на строк до повного виконання рішення суду у цій справі є необхідним та виправданим, оскільки за вказаних обставин даної справи фактично позбавить можливості використати ефективний правомірний засіб впливу на неї, і, як наслідок, реалізувати повний обсяг наданих законом повноважень в межах виконавчого провадження за № 47595006, кінцевою метою якого є здійснення своєчасного та повного виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Також зазначив, що не заслуговують на увагу зазначені заявницею в апеляційній скарзі підстави для скасування оскаржуваної ухвали та ухвалення нової ухвали, в якій, на її думку, мають бути скасовані обмеження у праві виїзду за кордон України. Адже судом першої інстанції було заздалегідь забезпечено у спосіб, встановлений ЦПК України, інформування про дату та час судового засідання, кожний учасник по справі письмово висловив свою позицію щодо предмету спору, зокрема державний виконавець заперечував в своїй заяві, поданої ним до суду до початку судового засідання щодо задоволення вимог заявниці про скасування обмежень її виїзду за кордон України у зв`язку із тим, що боржником не виконано рішення суду та борг стягувачу не погашений. Крім того, представником заявниці за довіреністю Дементьєвим Володимиром Федоровичем перед початком розгляду по суті її заяви в судовому засіданні 30.03.2026 року не подавались до суду першої інстанції усні чи письмові клопотання про відкладення судового засідання чи заперечення/зауваження щодо неможливості подальшого розгляду справи за умови подання державним виконавцем заяви про розгляд справи у його відсутності у судового засіданні та зазначення в ній свого заперечення щодо відсутності підстав для задоволення вимог заяви. Стягувач вважає, що посилання заявниці в своїй апеляційній скарзі на недотриманні судом першої інстанції вимог ч.6 ст.441 ЦПК України є ніщо інше, як відволікання нею від головного питання за даною категорією справ, а саме: в чому полягає вмотивованість поданою заявницею заяви в розумінні приписів ч.5 ст.441 ЦПК України та які є докази в матеріалах справи, що підтверджує цю обставину.
Враховуючи приписи ч.5 ст.441 ЦПК України, в справах про скасування тимчасових обмежень у праві виїзду за кордон України обов`язок щодо доказування підстав для скасування таких обмежень покладається на заявницю. Отже, суд першої інстанції за наявними в матеріалах справи доказами, у поданні яких ніхто із учасників по справі обмежений не був, виніс оскаржувану ухвалу, яка відповідає ст.263 ЦПК України.

У відзиві Великоолександрівський відділ державної виконавчої служби у Бериславському районі Херсонської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції – без змін.
При цьому вказав, що обставини, наведені скаржником, не дають підстав для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, будь яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 19 Закону України "Про виконавче провадження".
Під час виконання рішення суду встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відповіді МВС є відсутнім нерухоме та рухоме майно, належне боржнику на праві власності. ОСОБА_1 одержувала дохід державному некомерційному підприємству "Національний інститут раку" (ДНП "НІР") з 1 кварталу 2023 року, але звільнилася 31 січня 2025 року. Місце знаходження некомерційного підприємства "Національний інститут раку" (ДНП "НІР") м. Київ, вулиця Юлії Здановської, 33/43, де працювала ОСОБА_1 . Але згідно наданої до суду її взято на облік внутрішньо переміщеної особи 05.07.2022 року за адресою АДРЕСА_2 та на даний час дійсна. В подальшому, після звільнення, ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості та виконання рішення суду кошти не сплачує. ОСОБА_1 відомо про відкриття відносно неї виконавчого провадження, що свідчить її звернення та звернення її представника, згідно яких ними не було повідомлено про фактичне місце проживання, а зазначалася адреса на тимчасово окупованої території.
На запит виконавця Державною прикордонною службою України від 12.12.2025 року повідомлено про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , неодноразово перетинала державний кордон України. За повідомленням Державної міграційної служби України вона має паспорт громадянина України для виїзду за кордон ( НОМЕР_1 ). Враховуючи викладене, рішення до теперішнього часу не виконано, а боржник ухиляється від виконання його, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів. Отже, боржником рішення виконано не було, що призвело до вжиття відносно нього вищевказаних заходів примусового виконання.
Заявник вважає, що ОСОБА_1 жодними діями не сприяла виконанню рішення суду, про що свідчить відсутність самостійної сплати коштів в рахунок погашення заборгованості, відсутність повідомлення про фактичне місце знаходження під час звернення, наявна майнова можливість здійснювати неодноразові поїздки за межі країни з місця проживання (яке на даний момент невідоме) або з місця взяття на облік ВПО.

У своєму запереченні представник Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк "Укргазбанк" просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду – без змін.
При цьому вказав, що у цій справі 02.11.2007 року між Стягувачем та Заявницею укладено Кредитний договір № 27-С (надалі – Кредитний договір). У відповідності до п.1.4. Кредитного договору кредит надається на споживчі цілі під заставу нерухомості: житлового будинку, жилою площею 36,8 кв.м., загальною площею 61,3 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та земельної ділянки: розміром 0,1236 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . 
В забезпечення виконання зобов`язань Заявниці перед Стягувачем за Кредитним договором між Стягувачем та ОСОБА_2 був укладений Договір іпотеки № 27-С, за умовами якого в іпотеку Стягувачу передано вищевказане нерухоме майно, яке було придбано раніше іпотекодавцем на підставі Договору купівлі-продажу від 24.04.1996 року. 
Отже, 02.11.2007 року Заявниця отримала у Стягувача споживчий кредит саме для задоволення власних споживчих потреб, а не для придбання житлової нерухомості.
Дійсно, законодавець встановив особливий режим правовідносин в сфері банківського кредитування на час існування в Україні військового стану, але не по всіх видах кредиту, а лише для такого виду кредиту, як іпотечний кредит. Окрім цього суб`єктами таких правовідносин мають бути – особи, які проживають на тимчасово окупованій території або перемістилися з неї
Відповідна позиція Верховного Суду у справі № 757/29209/22-ц стосувалась правозастосуванню приписів ч.6 ст.15 Закону № 1207-VII за обставин отримання позичальником саме іпотечного кредиту з метою придбання квартири у місті Маріуполі та її знищення у березні 2022 року під час бойових дій.
Положення ЦК України не дають визначення іпотечний кредит. В той же час, таке визначення міститься в ПК України, зокрема в п.14.1.87 ст.14 – іпотечний житловий кредит – це фінансовий кредит, що надається фізичній особі банківською чи іншою фінансовою установою відповідно до закону строком не менш як на п`ять повних календарних років для фінансування витрат, пов`язаних з придбанням квартири (кімнати) чи житлового будинку (його частини) або будівництвом житлового будинку (його частини), що надаються у власність позичальника, з прийняттям кредитором такого житла (землі, що знаходиться під таким житловим будинком, у тому числі присадибної ділянки) у заставу. 
Згідно ч.1 ст.50 Закону України від 19.06.2003 року за № 978-IV "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" Банк надає кредит довірителю ФФБ на умовах, визначених у договорі про іпотечний кредит. Предметом іпотеки за іпотечним договором є об`єкт інвестування, який стане власністю позичальника в майбутньому. 
Отже, сферою застосування ч. 6 ст.15 Закону № 1207-VII є лише ті, кредити, цільове призначення яких пов`язано із придбанням житлової нерухомості, а не будь який кредит під заставу нерухомості. За умовами Кредитного договору Заявниця отримала саме споживчий кредит під заставу нерухомості, а не іпотечний кредит для придбання нерухомості, а тому, ч. 6 ст. 15 Закону № 1207-VII не може бути застосована до Заявниці. 
У правовідносинах, які випливають із Кредитного договору, перш за все слід керуватися спеціальним законом, а саме: Законом України від 15.11.2016 року за № 1734-VIII "Про споживче кредитування, який не передбачає, наразі, звільнення осіб, які проживають на тимчасово окупованій території або перемістилися з неї від сплати тіла кредиту та нарахованих на нього процентів саме за споживчим кредитом на період дії воєнного стану на території України.
Окремо, представник банку зауважив, що у відповідності до ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Заявниця звернулась до суду із заявою від 04.03.2026 року про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у справі № 2119/2-198/2011, де в обґрунтуваннях її вимог вона не наполягала на врахуванні судом дії спеціальної гарантії, передбаченої ч.6 ст.15 Закону № 1207-VII. Крім того, зазначені Заявницею в Доповненнях доводи не дають підстав вважати вмотивованою поданою нею до суду першої інстанції Заяву про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон України, в розумінні ч. 5 ст. 441 ЦПК України.
Підсумовуючи, представник банку вважає, що доводи та вимоги, зазначені Заявницею в Доповненнях не стосуються предмету розгляду даної справи та не підтверджують вмотивованість поданої нею до суду Заяви в розумінні ч.5 ст.441 ЦПК України. Оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, що не дає підстав для її скасування або зміни.

У письмовому поясненні щодо відзиву представника стягувача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить задовольнити її апеляційну скаргу.

Справу було призначено до апеляційного розгляду на 11.05.2026 року о 08:40 годині, однак учасники справи, які до суду не з`явилися й про причини неявки суд не повідомили, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.
Заслухавши доповідача, перевіривши відповідність ухвали вимогам процесуального закону, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Фактичні обставини, встановлені судом 

У справі встановлено таке.

02.11.2007 року ПАТ АБ "Укргазбанк" та ОСОБА_1 уклали Кредитний договір № 27-С, за умовами якого позичальник ОСОБА_1 отримала в кредит 15 000,00 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних на строк до 02.11.2019 року.

02.11.2007 року ПАТ АБ "Укргазбанк" та ОСОБА_2 уклали Договір Іпотеки № 27-С, за умовами якого остання передала в іпотеку банку житловий будинок, загальною площею 61,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , при якому розташовані: сарай літ. "Б", сарай літ. "В", гараж літ. "Г", сарай літ. "Д", сарай літ. "Ж", сарай літ. "Е", туалет літ. "З", водопровід № 1, огорожа № 2,3. 

14 травня 2012 року Скадовський районний суд Херсонської області ухвалив рішення у справі № 2119/2-198/2011, яким повністю задовольнив позов ПАТ АБ "Укргазбанк" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Так, суд вирішив:
--- стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 175 496,20 грн (сто сімдесят п`ять тисяч чотириста дев`яносто шість гривень 20 коп) на користь ПАТ "Укргазбанк";
--- стягнути з ОСОБА_1 штрафні санкції за невиконання обов`язків щодо страхування предмету іпотеки у розмірі 5 555,00 грн на користь ПАТ АБ "Укргазбанк";
--- в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 02.11.2007 року №27-С в сумі 175496 (сто сімдесят п`ять тисяч чотириста дев`яносто шість) грн. 20 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки – житловий будинок, загальною площею 61,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , при якому розташовані: сарай літ. "Б", сарай літ. "В", гараж літ. "Г", сарай літ. "Д", сарай літ. "Ж", сарай літ. "Е", туалет літ. "З", водопровід № 1, огорожа № 2, 3, що належать на праві власності ОСОБА_2 , на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк".

Крім того, з відповідачів на користь позивача було стягнуто солідарно судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 27.02.2013 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення судових витрат, в іншій частині рішення залишено без змін.

30.07.2012 року Скадовським районним судом Херсонської області виданий виконавчий лист № 2119/2-198/2011.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) є сином ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та фактично отримав спадщину від померлої.

22.05.2015 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Скадовського районного управління юстиції Херсонської області Іванченко Наталією Ігорівною винесена Постанова про відкриття виконавчого провадження № 47595006.

13.03.2020 року старшим державним виконавцем Скадовського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Приндюком Антоном Вікторовичем винесена Постанова про арешт майна боржника по виконавчому провадженню № 47595006.

22.12.2025 року заступник начальника відділу Великоолександрівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Надточій Сергій Володимирович направив до суду подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника-фізичної особи по виконавчому провадженню № 47595006.

22 грудня 2025 року ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області заявника було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України.

Крім того на примусовому виконанні перебуває і виконавчий лист № 663/2036/16ц, виданий Скадовським районним судом Херсонської області 04.10.2017 року, де ОСОБА_1 , також є боржником. 27.10.2017 року заступником начальника відділу Скадовського РВ ВДВС Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Кабановим Ф.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55009457.

По вказаному виконавчому провадженню 02.10.2023 року заступником начальника Великоолександрівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Надточій С.В. винесено постанову про арешт коштів боржника.

Таким чином на примусовому виконанні щодо боржника ОСОБА_1 знаходиться два виконавчі листи, які передбачають стягнення заборгованості по кредитному договору та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Перш за все суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України може бути оскаржена в апеляційному порядку, що передбачено п.31-1 ч.1 ст.353, ст.441 ЦПК України.

Про це також вказав і Верховний Суд у постанові від 15.02.2023 року у справі № 712/7590/14-ц. 

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли, зокрема, він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, – до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

За ч.3 ст.6 вказаного Закону тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону. 

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону України "Про виконавче провадження" боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Частиною 5 ст.19 Законом України "Про виконавче провадження" визначено, що боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

В силу п.19 ч.3 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника – фізичної особи чи керівника боржника – юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів. 

За положеннями ст.441 ЦПК України: 
--- тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом (частина 1); 
--- суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні (частина 3); 
--- ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця (частина 4); 
--- суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника (частина 5); 
--- суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця (частина 6);
--- за результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена (частина 7);
--- відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України (частина 8).

Отже, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. 

У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суд, який розглядав справу про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, мав з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання – має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

У зв`язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч.5 ст.19 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема: утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

У цій справі Великоолександрівський районний суд Херсонської області вже постановив ухвалу від 22 грудня 2025 року у справі № 2119/2-198/2011, якою заявника було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України.

Вказане судове рішення набрало законної сили.

Задовольняючи подання органу державної виконавчої служби про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника-фізичної особи, суд виходив з того, що боржник не виконує зобов`язань, а тому є об`єктивні підстави для обмеження його у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань в повному обсязі, тому подання підлягає задоволенню.

Оскаржуваною ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 30 березня 2026 року було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

По суті суд відмовив заявниці у скасуванні вказаного обмеження з підстав того, що, як вже вказувалось, зазначені заявником обставини для скасування тимчасового заходу обмеження у праві виїзду за кордон (а саме необхідність виїзду за кордон) не є поважною причиною для такого скасування, адже доводи, викладені заявником в заяві про те, що відпали підстави, які слугували причиною застосування до боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, є такими, що суперечать обставинам та матеріалам справи. Також суд враховував те, що фактично рішення суду залишається невиконаним, після застосування до ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон зобов`язання, покладені на неї згідно виконавчого листа № 2119/2-198/2011, виданого 30.07.2012 року, дотепер залишаються невиконаними.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення. 

Частиною 1 ст.40 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем),повернення виконавчого документа до суду, який його видав,арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Отже, чинним законодавством передбачено, що скасування вжитих виконавцем заходів щодо виконання рішення суду відбувається лише у випадку, коли відбувається повернення виконавчого документу до суду, який його видав.
У цій справі встановлено і заявницею не оспорюється, що рішення суду боржником в повному обсязі не виконано.

Скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

В порушення ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України заявником не надано суду доказів, які б свідчили про вчинення ним дій, спрямованих на виконання рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 14 травня 2012 року у справі № 2119/2-198/2011. 

Отже, обставин для скасування обмежувальних заходів, накладених на заявника внаслідок невиконання зобов`язань, яке спричинило вжиття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, не встановлено.

Вважаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції законною і обґрунтованою, апеляційний суд враховує, що, як правильно зазначив суд першої інстанції, фактично рішення суду не виконане, оскільки боржником за тривалий період часу не сплачено заборгованість за рішенням суду від 14.05.2012 року (яким з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Укргазбанк" стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 175 496,20 грн), що зазначені заявником обставини для скасування тимчасового заходу обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон (а саме необхідність виїзду за кордон) не є поважною причиною для такого скасування, адже доводи, викладені заявником в заяві про те, що відпали підстави, які слугували причиною застосування до боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, є такими, що суперечать обставинам та матеріалам справи.

Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, відсутність повного виконання рішення суду упродовж майже 14 років, є підтвердженням того, що боржник не виявляє належної ініціативи для його виконання, що суперечить засадам добросовісності та правомірності виконання судових рішень.

Таким чином, оскаржувана ухвала є законною і обґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують. 
Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на те, що заяву в порушення вимог ч.6 ст.441 ЦПК України було розглянуто за відсутності представника виконавчої служби, участь якого законом визначена як обов`язкова.
При цьому апеляційний суд враховує те, що скаржник не уповноважений діяти від імені виконавчої служби. Крім того, справу було розглянуто за участю державного виконавця, але за його відсутності, адже наявна заява представник Великоолександрівського районного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про розгляд справи за його відсутності. 
Також підлягають відхиленню й посилання скаржника на незаконне ототожнення судом самого факту наявності боргу й тривалого невиконання рішення суду з ухиленням від його виконання.
При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що ухвалою суду від 22 грудня 2025 року у справі № 2119/2-198/2011 заявника було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України. Вказане судове рішення набрало законної сили. 
Також слід залишити поза увагою й посилання скаржника на неврахування судом того, що ст.441 ЦПК України ставить перед судом не те питання, наскільки поважною є причина виїзду, а питання, чи зберігаються законні підстави для подальшого існування тимчасового обмеження, тобто чи доведено ухилення і чи є подальше обмеження необхідним.
При цьому апеляційний суд враховує те, що, як вже було зазначено, заявником не надано суду доказів, які б свідчили про вчинення ним дій, спрямованих на виконання рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 14 травня 2012 року у справі № 2119/2-198/2011. Заявник не довів обставин, на які він посилається як на підставу своєї заяви, а саме те, що після постановлення ухвали суду від 22 грудня 2025 року у справі № 2119/2-198/2011 змінилися обставини, які дали б законні підстави для скасування вказаного тимчасового обмеження.
Також не можуть бути прийняті до уваги посилання на неврахування судом доводів заявника щодо іпотечного забезпечення (зокрема як впливає на спір наявність іпотечного забезпечення), наявності двох виконавчих документів щодо одного кредитного зобов`язання, ризику подвійного виконання та об`єктивних обставин, що унеможливлювали виконання зобов`язання (складний майновий стан, втрата роботи, відсутність реальної можливості погасити борг одноразово). 
При цьому суд апеляційної інстанції враховує те, що наявність іпотечного забезпечення зовсім не впливає на правовідносини у цій справі, адже воно може впливати лише на хід виконання рішення суду. Однак у цій справі цей факт на виконання рішення суду, як вбачається, не вплинув, а з 24 лютого 2022 року, тобто з початку повномасштабної агресії рф проти України, він і зовсім не має значення з огляду на знаходження іпотечного майна на території Скадовського району Херсонської області, тобто на тимчасово окупованій території. Що ж до посилань на ризик подвійного виконання, то вони є невиправданими, адже ніякого подвійного виконання немає, на виконанні перебуває рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 14 травня 2012 року у справі № 2119/2-198/2011, за яким видано виконавчі листи. Крім того, про подвійне виконання можна було б мати мову у випадку сплати заборгованості, яку стягнуто рішенням суду, та при наявності триваючого виконавчого провадження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Але у цій справі таких обставин не встановлено. Що ж до посилань на наявність об`єктивних обставин, що унеможливлювали виконання зобов`язання, то вони самі по собі не впливають на висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про скасування вказаного тимчасового обмеження, яке було застосовано відносно заявниці ухвалою суду від 22 грудня 2025 року у справі № 2119/2-198/2011, яка набрала законної сили.
Також підлягають відхиленню й посилання на неправильне застосування ч.6 ст.15 Закону № 1207-VII.
При цьому апеляційний суд враховує те, що сферою застосування ч.6 ст.15 Закону № 1207-VII є кредити, цільове призначення яких пов`язано із придбанням житлової нерухомості, а не будь який кредит під заставу нерухомості. Положення ЦК України не дають визначення іпотечний кредит. Відповідно до п.14.1.87 ст.14 ПК України іпотечний житловий кредит – це фінансовий кредит, що надається фізичній особі банківською чи іншою фінансовою установою відповідно до закону строком не менш як на п`ять повних календарних років для фінансування витрат, пов`язаних з придбанням квартири (кімнати) чи житлового будинку (його частини) або будівництвом житлового будинку (його частини), що надаються у власність позичальника, з прийняттям кредитором такого житла (землі, що знаходиться під таким житловим будинком, у тому числі присадибної ділянки) у заставу. За умовами Кредитного договору заявниця отримала саме споживчий кредит під заставу нерухомості, а не іпотечний кредит для придбання нерухомості, а тому, ч.6 ст.15 Закону № 1207-VII не може бути застосована до заявниці. 
Крім того, як правильно зазначено у запереченнях, згідно з ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Заявниця звернулась до суду із цією заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, в якій в обґрунтуваннях своєї вимоги вона не посилалась ч.6 ст.15 Закону № 1207-VII. 
Крім того, як такі, що не впливають на правильність постановленої судом ухвали та не містять в собі підстав для її скасування, підлягають залишенню поза увагою решта доводів апеляційної скарги.

Висновки суду апеляційної інстанції

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувана ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не вказують на такі її порушення, що вплинули на правильність вирішеного судом питання, апеляційний суд вважає за необхідне на підставі п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін. 

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Ухвалу Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 30 березня 2026 року залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

Дата складення повної постанови – 11 травня 2026 року. 

Головуючий    _ _ _ _ _ _ _ _ _ _     В.В. Майданік

Судді:     _ _ _ _ _ _ _ _ _ _   Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _    І.В. Склярська