ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2026 м. Дніпро Справа № 908/3536/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Віннікова С.В., Левшиної Г.В.,
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.,

Представники сторін:
прокурор: Шустова В.А.; 
від позивача: не з`явився;
від відповідача (апелянта): Серебрянников Д.В.; 
від третьої особи: Боряков Т.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “РССЦ Медздравниця” на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 (суддя Федько О.А.) 
у справі № 908/3536/25
за позовом: Заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя, м. Запоріжжя в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “РССЦ Медздравниця”, м. Запоріжжя
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Департамент освіти і науки Запорізької міської ради, м. Запоріжжя
про розірвання договору оренди та повернення приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2025 року Заступник керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області в інтересах держави в особі Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради, про розірвання договору оренди та повернення нежитлових приміщень. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради як орендодавцем, Департаментом освіти і науки Запорізької міської ради як балансоутримувачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» як орендарем 28.01.2021 укладено договір оренди № 03/21 щодо нежитлових приміщень №№ 183-186, 188-198, 200, 201, 204-242 третього поверху будівлі (літ. А-3) загальною площею 2015,9 кв.м, розташованих у м. Запоріжжі по вул. Воронезькій, 22. 
Прокурор зазначав, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за договором оренди, зокрема систематично та у повному обсязі не сплачує орендну плату за користування комунальним майном, у зв`язку з чим станом на 01.10.2025 утворилась заборгованість у розмірі 3 551 440,02 грн. 
На обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.03.2025 у справі №908/1676/24, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.08.2025, вже встановлено факт неналежного виконання ТОВ «РССЦ Медздравниця» умов договору оренди та стягнуто з відповідача на користь Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради заборгованість з орендної плати, витрат з утримання орендованих приміщень та штрафні санкції. 
Прокурор вказував, що тривале невиконання відповідачем грошових зобов`язань за договором оренди є істотним порушенням умов договору у розумінні статей 651, 782 Цивільного кодексу України та позбавляє орендодавця і балансоутримувача того, на що вони розраховували при укладенні договору, а саме своєчасного отримання орендних платежів за користування комунальним майном. У зв`язку із зазначеним прокурор просив суд розірвати договір оренди №03/21 від 28.01.2021 та зобов`язати відповідача повернути за актом приймання-передачі спірні нежитлові приміщення Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради та Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 у справі № 908/3536/25 позов Заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області в інтересах держави в особі Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця», за участю третьої особи – Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради, про розірвання договору оренди та повернення приміщення задоволено повністю. 
Суд розірвав договір оренди нерухомого майна № 03/21 від 28.01.2021, укладений між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради як орендодавцем, Департаментом освіти і науки Запорізької міської ради як балансоутримувачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» як орендарем, щодо нежитлових приміщень №№ 183-186, 188-198, 200, 201, 204-242 третього поверху будівлі (літ. А-3) загальною площею 2015, 9 кв.м, розташованих у місті Запоріжжі по вул. Воронезькій, 22. Крім того, суд зобов`язав відповідача повернути зазначені нежитлові приміщення Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради та Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради за актом приймання-передачі. Також судом стягнуто з ТОВ «РССЦ Медздравниця» на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя 4 844, 80 грн судового збору. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив із того, що між сторонами існували договірні правовідносини, які виникли на підставі договору оренди № 03/21 від 28.01.2021, а відповідач як орендар належним чином не виконував покладені на нього обов`язки щодо своєчасної та повної сплати орендної плати за користування комунальним майном. 
Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.03.2025 у справі № 908/1676/24, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.08.2025, вже було встановлено факт неналежного виконання ТОВ «РССЦ Медздравниця» умов договору оренди та стягнуто з відповідача заборгованість з орендної плати, витрат з утримання орендованих приміщень та штрафні санкції. Суд врахував, що заборгованість відповідача зі сплати орендної плати станом на 01.10.2025 складала 3 551 440, 02 грн, а невиконання грошових зобов`язань мало тривалий та систематичний характер.
Оцінюючи доводи прокурора, суд виходив із того, що систематична несплата орендної плати є істотним порушенням умов договору оренди у розумінні статей 651, 782 Цивільного кодексу України, оскільки значною мірою позбавляє орендодавця та балансоутримувача того, на що вони розраховували при укладенні договору, а саме своєчасного отримання орендних платежів за користування комунальним майном. 
Суд також врахував, що спірний договір оренди продовжив свою дію на період воєнного стану відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022, оскільки об`єкт оренди розташований на території Запорізької міської територіальної громади, яка віднесена до територій можливих бойових дій, а дата завершення бойових дій на відповідній території станом на час розгляду справи визначена не була. Разом з тим суд дійшов висновку, що продовження строку дії договору оренди не позбавляє орендодавця права вимагати його розірвання у зв`язку з істотним порушенням орендарем умов договору. 
Крім того, суд дійшов висновку про наявність у прокурора належних підстав для представництва інтересів держави у даній справі, зазначивши, що прокурором належним чином обґрунтовано порушення інтересів держави та підстави звернення до суду, а Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради підтримав заявлені позовні вимоги. 
За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про наявність правових підстав для розірвання договору оренди та повернення спірного майна, у зв`язку з чим задовольнив позовні вимоги у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 у справі № 908/3536/25, Товариство з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Апелянт зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а також за неповного з`ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення спору. 
На думку скаржника, суд дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі, не врахував положення постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022 щодо автоматичного продовження договору оренди на період дії воєнного стану, а також безпідставно застосував до відповідача наслідки у вигляді розірвання договору оренди за наявності судового рішення у справі № 908/1676/24 про стягнення заборгованості за цим же договором. 
Крім того, апелянт вважає, що суд неправильно застосував положення статей 651, 782 Цивільного кодексу України та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для розірвання договору оренди і повернення спірного майна. 
З огляду на викладене, Товариство з обмеженою відповідальністю “РССЦ Медздравниця” вважає, що рішення Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 у справі № 908/3536/25 підлягає скасуванню, а у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» зазначає, що рішення Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 у справі № 908/3536/25 є незаконним та необґрунтованим, ухваленим із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а викладені у ньому висновки, на думку скаржника, не відповідають фактичним обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам. 
Апелянт насамперед заперечує наявність у прокурора належних правових підстав для представництва інтересів держави у даній справі. Скаржник посилається на рішення Конституційного Суду України №6-р(ІІ)/2025 та зазначає, що Конституційним Судом України визнано таким, що не відповідає Конституції України, положення абзацу третього частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в частині здійснення прокурором представництва інтересів держави у разі нездійснення або неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним органом державної влади чи органом місцевого самоврядування. На думку апелянта, після ухвалення вказаного рішення Конституційного Суду України прокурор був позбавлений правових підстав для звернення до суду з даним позовом в інтересах Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради. При цьому скаржник вважає, що прокурор після ухвалення зазначеного рішення Конституційного Суду України взагалі не може посилатися на критерій «неналежного здійснення захисту» інтересів держави відповідним органом до моменту внесення законодавчих змін та належного нормативного врегулювання підстав представництва прокурором інтересів держави у суді. Скаржник зазначає, що прокурором не доведено факту нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави самим органом місцевого самоврядування, а суд не перевірив належним чином існування виключних підстав для представництва прокурором інтересів держави у суді. Скаржник також посилається на положення статті 8 Конституції України щодо принципу верховенства права та прямої дії норм Конституції України, а також на частину шосту статті 11 Господарського процесуального кодексу України, зазначаючи, що суд першої інстанції не врахував обов`язковість застосування правових позицій Конституційного Суду України при вирішенні даного спору. 
Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю “РССЦ Медздравниця” зазначає, що суд не врахував положення постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану». Скаржник вказує, що відповідно до зазначеної постанови договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується під час дії воєнного стану, автоматично продовжуються на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців після його припинення чи скасування. На переконання апелянта, спірний договір оренди № 03/21 від 28.01.2021 є чинним та продовженим у силу закону, оскільки об`єкт оренди знаходиться на території Запорізької міської територіальної громади, яка віднесена до територій можливих бойових дій. У зв`язку із цим скаржник вважає, що висновок суду про наявність підстав для розірвання договору оренди є помилковим та таким, що суперечить спеціальному нормативному регулюванню орендних правовідносин в умовах воєнного стану. Апелянт наголошує, що автоматичне продовження договору оренди на період воєнного стану, на його думку, саме по собі виключає можливість припинення дії договору у спірний період у спосіб, застосований судом першої інстанції. Скаржник також зазначає, що суд не врахував спеціальний характер правового регулювання, запровадженого постановою Кабінету Міністрів України № 634, та фактично застосував до спірних правовідносин загальні положення цивільного законодавства без урахування особливостей правового режиму воєнного стану. 
Також апелянт посилається на те, що рішенням Господарського суду Запорізької області у справі № 908/1676/24 вже було вирішено спір щодо неналежного виконання відповідачем умов договору оренди та стягнуто з ТОВ «РССЦ Медздравниця» заборгованість за договором оренди, витрати з утримання орендованих приміщень та штрафні санкції. На думку скаржника, повторне застосування до відповідача негативних наслідків у вигляді розірвання договору оренди фактично є подвійною відповідальністю за одне й те саме порушення та суперечить принципу non bis in idem. Апелянт зазначає, що встановлена судовим рішенням заборгованість вже є предметом виконання у межах виконавчого провадження, а тому сама по собі наявність боргу не може бути достатньою правовою підставою для припинення орендних правовідносин. Крім того, скаржник вважає, що суд не врахував принцип правової визначеності та фактично повторно застосував до відповідача негативні правові наслідки за порушення, яке вже було предметом судового розгляду та щодо якого ухвалено відповідне судове рішення. Апелянт наголошує, що одночасне застосування до відповідача заходів у вигляді стягнення заборгованості та розірвання договору оренди за одне й те саме порушення умов договору, на його переконання, свідчить про подвійне притягнення до відповідальності за одні й ті самі дії. Скаржник зазначає, що суд не розмежував належним чином правову природу вже застосованих до відповідача заходів відповідальності та додаткових наслідків у вигляді припинення орендних правовідносин. 
Товариство з обмеженою відповідальністю “РССЦ Медздравниця” також зазначає, що суд не врахував факт існування виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення у справі № 908/1676/24 та не надав оцінки обставинам виконання відповідачем своїх зобов`язань у межах такого виконавчого провадження. На переконання скаржника, за наявності чинного судового рішення про стягнення заборгованості та відкритого виконавчого провадження застосування додаткового способу захисту у вигляді розірвання договору оренди є надмірним та непропорційним заходом впливу на відповідача. Апелянт вважає, що суд фактично не дослідив питання можливості подальшого виконання відповідачем грошових зобов`язань та погашення наявної заборгованості у межах виконавчого провадження. 
Крім того, скаржник вважає, що суд неправильно застосував положення статей 651 та 782 Цивільного кодексу України, оскільки не встановив наявності істотного порушення договору оренди у розумінні цивільного законодавства. Апелянт зазначає, що суд не дослідив належним чином характер спірних правовідносин, не встановив, якою саме мірою позивач був позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору, а також не врахував обставин продовження договору оренди на період воєнного стану. На думку скаржника, сам по собі факт наявності заборгованості не є безумовною та автоматичною підставою для розірвання договору оренди, а застосування такого наслідку можливе лише за умови належного встановлення істотності порушення та неможливості досягнення мети договору у подальшому. Апелянт також зазначає, що суд не встановив неможливості збереження орендних правовідносин між сторонами та не дослідив питання співмірності застосованого способу захисту із характером допущеного порушення. 
Апелянт також вказує, що суд не надав належної оцінки доводам відповідача щодо відсутності правових підстав для розірвання договору оренди саме у період дії воєнного стану, не дослідив належним чином правове регулювання орендних правовідносин в умовах воєнного стану та не врахував спеціальні гарантії, передбачені постановою Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022. Скаржник вважає, що суд фактично проігнорував наведені відповідачем доводи та не надав мотивів їх відхилення. 
Крім того, апелянт зазначає, що суд неповно дослідив обставини справи та неналежним чином оцінив наявні у матеріалах справи докази. На думку скаржника, судом не було забезпечено повного та всебічного з`ясування усіх фактичних обставин спору, а висновки суду не ґрунтуються на належному аналізі усіх доводів та доказів, поданих відповідачем. Апелянт вважає, що суд обмежився формальним викладенням обставин справи та фактично залишив поза увагою наведені відповідачем аргументи щодо відсутності правових підстав для представництва прокурора, продовження дії договору оренди на період воєнного стану та неможливості застосування до відповідача подвійної відповідальності за одне й те саме порушення. 
Також скаржник зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає критеріям законності та обґрунтованості судового рішення, визначеним Господарським процесуальним кодексом України, оскільки висновки суду не ґрунтуються на повному та об`єктивному дослідженні усіх доказів у справі, а наведені відповідачем доводи фактично не отримали належної правової оцінки. 
Узагальнюючи наведене, апелянт вважає, що рішення Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 у справі № 908/3536/25 ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин справи, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи.

08.05.2026 через підсистему «Електронний суд» від Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області надійшов відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця», у якому прокурор просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 у справі № 908/3536/25 без змін. 
У поданому відзиві прокурор зазначав, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та зводяться до неправильного тлумачення відповідачем норм матеріального права, а також до незгоди із наданою судом оцінкою встановлених у справі обставин. На думку прокурора, суд повно та всебічно дослідив обставини справи, належним чином оцінив подані сторонами докази та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для розірвання договору оренди та повернення спірного майна. 
Заперечуючи доводи апелянта щодо відсутності у прокурора правових підстав для представництва інтересів держави, прокурор посилався на рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2025 та зазначав, що Конституційний Суд України не визнав неконституційним сам інститут представництва прокурором інтересів держави у суді, а лише встановив необхідність законодавчого врегулювання окремих критеріїв здійснення такого представництва. Прокурор наголошував, що відповідні положення Закону України «Про прокуратуру» продовжують залишатися чинними до 01.01.2027, оскільки Конституційний Суд України відтермінував втрату чинності відповідного положення закону, а тому станом на момент звернення прокурора до суду та розгляду справи існували належні правові підстави для здійснення прокурором представництва інтересів держави у суді. На думку прокурора, до моменту втрати чинності відповідної норми суди зобов`язані застосовувати чинне законодавче регулювання, а доводи апелянта щодо неможливості здійснення прокурором представництва інтересів держави після ухвалення рішення Конституційного Суду України є помилковими. Крім того, прокурор зазначав, що Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради підтримав поданий позов та не заперечував проти здійснення прокурором представництва інтересів держави у даній справі. 
Щодо доводів апеляційної скарги про автоматичне продовження договору оренди на період воєнного стану прокурор зазначав, що продовження строку дії договору оренди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022 саме по собі не позбавляє орендодавця права вимагати розірвання договору у випадку істотного порушення орендарем його умов. Прокурор наголошував, що автоматичне продовження договору оренди на період воєнного стану не означає звільнення орендаря від обов`язку належного виконання взятих на себе договірних зобов`язань, у тому числі щодо своєчасної та повної сплати орендної плати. На думку прокурора, положення постанови Кабінету Міністрів України №634 регулюють виключно питання продовження строку дії договорів оренди, однак не встановлюють для орендаря будь-якого імунітету від наслідків порушення умов договору, не звільняють орендаря від виконання грошових зобов`язань та не позбавляють орендодавця права на судовий захист у разі істотного порушення договору оренди. Прокурор також зазначав, що постанова Кабінету Міністрів України №634 не містить положень, які б виключали можливість застосування до спірних правовідносин статей 651 та 782 Цивільного кодексу України щодо розірвання договору у разі істотного порушення його умов. 
Крім того, прокурор заперечував доводи апелянта щодо порушення принципу non bis in idem та подвійного притягнення відповідача до відповідальності. У відзиві зазначалося, що стягнення заборгованості за договором оренди та розірвання договору оренди є різними за своєю правовою природою способами захисту порушеного права та не є тотожними заходами відповідальності. Прокурор вказував, що рішення у справі № 908/1676/24 стосувалося виконання відповідачем грошового зобов`язання та стягнення заборгованості, тоді як у межах даної справи вирішується питання щодо подальшого існування орендних правовідносин у зв`язку з істотним порушенням умов договору оренди. На думку прокурора, розірвання договору оренди не є санкцією чи повторним покаранням відповідача, а виступає самостійним способом захисту цивільного права, спрямованим на припинення правовідносин у зв`язку з неналежним виконанням орендарем своїх договірних обов`язків. Прокурор наголошував, що сам факт наявності рішення суду про стягнення заборгованості та відкритого виконавчого провадження не усуває права орендодавця вимагати припинення договору оренди у разі тривалого та систематичного порушення орендарем умов договору. 
Прокурор також зазначав, що систематична несплата орендної плати є істотним порушенням договору оренди у розумінні статей 651 та 782 Цивільного кодексу України, оскільки значною мірою позбавляє орендодавця та балансоутримувача того, на що вони розраховували при укладенні договору. На думку прокурора, наявна у відповідача багатомільйонна заборгованість, підтверджена судовими рішеннями, свідчить про тривалий та систематичний характер порушення умов договору оренди, що є достатньою правовою підставою для його розірвання. Прокурор наголошував, що суд правильно застосував положення статей 651 та 782 Цивільного кодексу України та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для припинення орендних правовідносин між сторонами. 
Крім того, прокурор звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що доводи відповідача щодо можливості подальшого виконання ним грошових зобов`язань у межах виконавчого провадження не спростовують факту істотного порушення умов договору оренди та не усувають правових наслідків такого порушення. На переконання прокурора, тривалий характер невиконання відповідачем своїх договірних обов`язків свідчить про втрату довіри до належного виконання договору у майбутньому та обґрунтовує необхідність припинення орендних правовідносин. Прокурор зазначав, що наявність виконавчого провадження сама по собі не гарантує належного та своєчасного виконання відповідачем договірних зобов`язань у майбутньому та не усуває факту систематичного порушення умов договору оренди. 
У відзиві також зазначалося, що суд належним чином дослідив усі обставини справи, надав оцінку доводам сторін та доказам, наявним у матеріалах справи, а висновки суду відповідають фактичним обставинам спору та вимогам чинного законодавства. На думку прокурора, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки встановлених судом обставин та незгоди відповідача із правовою оцінкою, наданою судом. 
Узагальнюючи наведене, прокурор вважав, що рішення Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 у справі № 908/3536/25 є законним та обґрунтованим, ухваленим із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Центрального апеляційного господарського суду від 17.04.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» у справі № 908/3536/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Андрейчука Л.В. (головуючий суддя, суддя-доповідач), Левшиної Г.В., Віннікова С.В. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.04.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 у справі № 908/3536/25 залишено без руху у зв`язку з неподанням доказів сплати судового збору у встановленому законом розмірі. Скаржнику надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання доказів сплати судового збору у сумі 7 267, 20 грн. 
28.04.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано докази сплати судового збору у встановленому судом розмірі. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 у справі № 908/3536/25, витребувано матеріали справи з Господарського суду Запорізької області та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 27.05.2026. 
01.05.2026 через підсистему «Електронний суд» від Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради надійшла заява про участь представника у судовому засіданні, призначеному на 27.05.2026, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів. 
08.05.2026 через підсистему «Електронний суд» від Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому прокурор просив апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 у справі №908/3536/25 – без змін.
14.05.2026 матеріали справи № 908/3536/25 у двох томах надійшли на адресу Центрального апеляційного господарського суду на виконання ухвали суду від 30.04.2026.
26.05.2026 через підсистему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» надійшли: доповнення до апеляційної скарги, заява про долучення нових доказів та клопотання про відкладення розгляду справи. 
У поданих доповненнях апелянт посилався на обставини неможливості використання орендованого майна у період воєнного стану, лист балансоутримувача від 17.05.2022 щодо припинення діяльності у приміщенні та положення частин 4, 6 статті 762 Цивільного кодексу України.

Частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених законом.
27.05.2026 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Встановлені судом обставини справи.

Судом встановлено, що будівля міської станції юних техніків літ. А-3, інвентарний № 10310002, загальною площею 10662,1 кв.м, розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Воронезька, 22, є власністю територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.
Наказом Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради від 01.12.2020 № 319р «Про включення об`єктів права комунальної власності до Переліку першого типу» до Переліку першого типу включено об`єкти комунальної власності, а саме нежитлові приміщення № 183-186, 188-198, 200, 201, 204-242 третього поверху будівлі літ. А-3 загальною площею 2015,9 кв.м по вул. Воронезькій, 22 у місті Запоріжжі, які перебувають в оперативному управлінні Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради.
Наказом Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради від 14.12.2020 № 356р оголошено аукціон на передачу в користування за договором оренди зазначених нежитлових приміщень строком на 5 років.
За результатами проведення аукціону 28.01.2021 між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради як орендодавцем, Департаментом освіти і науки Запорізької міської ради як балансоутримувачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» як орендарем укладено договір оренди №03/21 нерухомого майна по вул. Воронезькій, 22, що належить до комунальної власності та передається в оренду за результатами проведення аукціону.
Відповідно до пункту 1.1 договору орендодавець і балансоутримувач шляхом проведення аукціону, на підставі протоколу електронного аукціону від 03.01.2021 №UA-PS-2020-12-15-000003-1, передали, а орендар прийняв у строкове платне користування комунальне майно – нежитлові приміщення № 183-186, 188-198, 200, 201, 204-242 третього поверху будівлі літ. А-3 загальною площею 2015,9 кв.м по вул. Воронезькій, 22 у місті Запоріжжі.
Майно передано в оренду для розміщення медичного кардіологічного реабілітаційного центру, що визначено пунктом 1.4 договору.
Умовами договору оренди на орендаря покладено обов`язок своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату за користування комунальним майном, а також виконувати інші платежі, пов`язані з утриманням орендованих приміщень.
Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» належним чином не виконувало взяті на себе зобов`язання за договором оренди № 03/21 від 28.01.2021, зокрема систематично та у повному обсязі не сплачувало орендну плату за користування комунальним майном.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.03.2025 у справі № 908/1676/24, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.08.2025, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» на користь Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради 2 148 807, 47 грн заборгованості з орендної плати за користування комунальним майном, 1 168 013, 50 грн заборгованості з відшкодування витрат з утримання орендованих приміщень, 6 259, 58 грн штрафу у розмірі 3% річних від простроченої суми орендних платежів та 40 553 грн судового збору.
Вказаним судовим рішенням встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» у порушення пункту 6.2 договору оренди несвоєчасно і не у повному обсязі сплачувало орендну плату, у зв`язку з чим за період з березня 2021 року по квітень 2024 року утворилась заборгованість з орендної плати у сумі 2 148 807, 47 грн.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 10.03.2025 у справі № 908/1676/24 набрало законної сили 06.08.2025, на його виконання 20.08.2025 видано відповідний наказ.
Постановою Хортицького відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 01.09.2025 відкрито виконавче провадження № 78971687 з примусового виконання наказу Господарського суду Запорізької області у справі № 908/1676/24.
Разом із тим, як встановлено судом, наявність судового рішення про стягнення заборгованості та відкриття виконавчого провадження не призвели до належного виконання відповідачем зобов`язань за договором оренди та не усунули триваючого порушення умов договору.
Станом на 01.10.2025 заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» зі сплати орендної плати за договором оренди складала 3 551 440, 02 грн.
Департамент освіти і науки Запорізької міської ради листом від 26.02.2026 № 01.01-21/629 повідомив, що нежитлові приміщення № 183-186, 188-198, 200, 201, 204-242 третього поверху будівлі літ. А-3 загальною площею 2015,9 кв.м, розташовані у м. Запоріжжі по вул. Воронезькій, 22, за актом приймання-передачі орендодавцю та балансоутримувачу не передавалися.
Матеріалами справи підтверджується, що спірне майно продовжувало перебувати у користуванні відповідача, а доказів його повернення Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради та Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради за актом приймання-передачі відповідачем не надано.
Судом також враховано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» договори оренди державного та комунального майна, розташованого на визначених територіях, для яких не визначена дата завершення бойових дій або тимчасової окупації, строк дії яких завершується в період воєнного стану, вважаються продовженими до дати, що настає через шість місяців після дати завершення бойових дій або тимчасової окупації.
Запорізька міська територіальна громада включена до переліку територій можливих бойових дій, при цьому дата припинення можливих бойових дій щодо цієї території не визначена.
З огляду на зазначене суд встановив, що договір оренди № 03/21 від 28.01.2021 на час звернення прокурора з позовом та розгляду справи був чинним, оскільки його строк дії продовжено в силу закону. Водночас зазначена обставина не виключала можливості вирішення питання про розірвання такого договору у судовому порядку у зв`язку з істотним порушенням орендарем його умов.
Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор посилався на те, що тривала та систематична несплата відповідачем орендної плати свідчить про істотне порушення договору оренди, яке позбавляє орендодавця та балансоутримувача того, на що вони розраховували при укладенні договору, а саме своєчасного та повного отримання платежів за користування комунальним майном.
Прокурор зазначав, що подальше збереження орендних правовідносин за наявності значної та тривалої заборгованості відповідача не забезпечує належного захисту інтересів територіальної громади та суперечить меті договору оренди комунального майна.
Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради письмовими поясненнями підтримав заявлені прокурором позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.
Департамент освіти і науки Запорізької міської ради також підтримав позовні вимоги прокурора, зазначивши про наявність підстав для розірвання договору оренди та повернення спірного майна.
Відповідач у суді правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Суд, враховуючи положення частини дев`ятої статті 165 Господарського процесуального кодексу України, вирішив справу за наявними у ній матеріалами.
Також судом встановлено, що Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради не ліквідований, а з 2023 року перебуває у стані припинення, у зв`язку із чим підстави для заміни позивача у справі відсутні.
Отже, предметом спору у даній справі є вимоги прокурора про розірвання договору оренди № 03/21 від 28.01.2021 та зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» повернути орендоване комунальне майно орендодавцю та балансоутримувачу у зв`язку з істотним порушенням відповідачем умов договору оренди, яке полягає у тривалій та систематичній несплаті орендної плати.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1-4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та/або відзиві на неї. При цьому суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги лише у випадках, передбачених частиною четвертою статті 269 Господарського процесуального кодексу України, зокрема якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Переглянувши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність встановлення судом фактичних обставин справи, повноту їх правової оцінки та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 у справі № 908/3536/25 підлягає залишенню без змін, з огляду на таке.
Предметом спору у цій справі є вимоги прокурора, заявлені в інтересах держави в особі Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, про розірвання договору оренди № 03/21 від 28.01.2021 та зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» повернути за актом приймання-передачі нежитлові приміщення № 183-186, 188-198, 200, 201, 204-242 третього поверху будівлі літ. А-3 загальною площею 2015,9 кв.м, розташовані у місті Запоріжжі по вул. Воронезькій, 22.
Щодо доводів апелянта про відсутність у прокурора правових підстав для представництва інтересів держави у даній справі колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення таких інтересів, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 звернула увагу, що прокурор, звертаючись до суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для такого представництва, а суд зобов`язаний перевірити ці підстави. При цьому представництво прокурора має субсидіарний характер і допускається лише тоді, коли компетентний орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів держави.
Апелянт, заперечуючи наявність у прокурора підстав для представництва, посилається на рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025, яким окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визнано такими, що не відповідають Конституції України.
Разом із тим наведений довід апелянта не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Конституційний Суд України у рішенні № 6-р(ІІ)/2025 не визнав неконституційним сам інститут представництва прокурором інтересів держави у суді та не усунув конституційну функцію прокуратури, передбачену пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України. Зміст зазначеного рішення свідчить про те, що Конституційний Суд України звернув увагу на недосконалість законодавчого врегулювання критеріїв «нездійснення» або «неналежного здійснення» захисту інтересів держави компетентним органом, однак не заперечив можливості здійснення прокурором представництва інтересів держави у виключних випадках.
Крім того, Конституційний Суд України відтермінував втрату чинності відповідними приписами до 01.01.2027. Отже, на момент звернення прокурора з позовом, на момент ухвалення рішення судом та на час апеляційного перегляду зазначені положення Закону України «Про прокуратуру» залишаються чинними та підлягають застосуванню судами.
Тому посилання апелянта на те, що після ухвалення рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2025 прокурор взагалі не може посилатися на критерій нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави компетентним органом, є помилковим.
Суд перевірив наявність у прокурора підстав для звернення до суду в інтересах держави, надав відповідну оцінку доводам позову та дійшов висновку про належне обґрунтування прокурором підстав представництва. При цьому Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради як орган, в інтересах якого прокурор звернувся з позовом, підтримав заявлені позовні вимоги, що також спростовує доводи апелянта про необґрунтоване втручання прокурора у діяльність компетентного органу.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для висновку про відсутність у прокурора процесуальної легітимації на звернення до суду з даним позовом.
Щодо доводів апелянта про автоматичне продовження договору оренди на період воєнного стану колегія суддів зазначає таке.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» врегульовано особливості оренди державного та комунального майна в умовах воєнного стану, зокрема питання продовження договорів оренди майна, розташованого на визначених територіях.
З матеріалів справи вбачається, що спірне майно розташоване на території Запорізької міської територіальної громади, яка віднесена до територій можливих бойових дій, а дата завершення можливих бойових дій щодо цієї території не визначена. Отже, суд правильно врахував, що договір оренди № 03/21 від 28.01.2021 в силу положень постанови Кабінету Міністрів України № 634 вважається продовженим.
Водночас сам факт продовження строку дії договору оренди не означає, що такий договір не може бути розірваний у судовому порядку у разі істотного порушення його умов орендарем.
Постанова Кабінету Міністрів України № 634 регулює питання продовження строку дії договорів оренди у зв`язку з воєнним станом, однак не містить заборони на розірвання таких договорів у разі істотного порушення їх умов, не звільняє орендаря від обов`язку сплачувати орендну плату, не встановлює для нього імунітету від цивільно-правових наслідків неналежного виконання договору та не позбавляє орендодавця права на судовий захист.
Інше тлумачення постанови № 634 фактично означало б, що орендар комунального майна, договір якого продовжений у силу спеціального нормативного акта, може безперешкодно користуватися таким майном без належної оплати, а орендодавець і балансоутримувач були б позбавлені можливості захистити порушене право. Такий підхід суперечив би статтям 15, 16, 525, 526, 610, 611, 629, 651, 762, 782 Цивільного кодексу України та загальним засадам справедливості, добросовісності й розумності, закріпленим у статті 3 Цивільного кодексу України.
Отже, довід апелянта про те, що автоматичне продовження договору оренди на період воєнного стану саме по собі виключає можливість його розірвання, є необґрунтованим.
Щодо наявності підстав для розірвання договору оренди колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму, оренди, наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно з частиною першою статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків тощо.
Відповідно до частини другої статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Частиною першою статті 782 Цивільного кодексу України передбачено право наймодавця відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.
Судом встановлено, що відповідач протягом тривалого часу не виконував належним чином обов`язок зі сплати орендної плати за користування комунальним майном.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.03.2025 у справі № 908/1676/24, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.08.2025, з ТОВ «РССЦ Медздравниця» на користь Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради вже стягнуто 2 148 807, 47 грн заборгованості з орендної плати, 1 168 013, 50 грн заборгованості з відшкодування витрат з утримання орендованих приміщень, 6 259, 58 грн штрафу та 40 553 грн судового збору.
Вказаним судовим рішенням встановлено факт неналежного виконання відповідачем пункту 6.2 договору оренди щодо своєчасної та повної сплати орендної плати за період з березня 2021 року по квітень 2024 року.
Станом на 01.10.2025 заборгованість відповідача зі сплати орендної плати становила 3 551 440, 02 грн, що свідчить не про одноразове чи випадкове порушення умов договору, а про тривалий та систематичний характер невиконання орендарем основного договірного обов`язку.
Орендна плата є істотною умовою та економічною метою договору оренди. Саме отримання плати за користування майном є тим майновим результатом, на який орендодавець і балансоутримувач розраховують при передачі комунального майна в користування орендарю.
Тривале невиконання відповідачем основного обов`язку орендаря фактично нівелює економічну мету договору оренди комунального майна та свідчить про істотне порушення балансу інтересів сторін.
Систематична несплата орендної плати за користування майном територіальної громади позбавляє орендодавця та балансоутримувача основного очікуваного результату договору, порушує баланс інтересів сторін і створює ситуацію, за якої орендар фактично продовжує користуватися комунальним майном без належного виконання зустрічного обов`язку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2020 у справі № 920/418/19 зазначила, що право сторони договору звернутися до суду з вимогою про розірвання договору пов`язується з істотним порушенням договору другою стороною, а вирішення питання про істотність порушення має здійснюватися з урахуванням того, чи значною мірою сторона позбавлена того, на що розраховувала при укладенні договору.
З огляду на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду, що систематична несплата відповідачем орендної плати є істотним порушенням договору оренди № 03/21 від 28.01.2021 та є достатньою правовою підставою для його розірвання.
Доводи апелянта про те, що сам по собі факт наявності заборгованості не може бути підставою для розірвання договору, відхиляються, оскільки у цій справі йдеться не про незначне, короткочасне або формальне порушення, а про тривале, систематичне та підтверджене судовим рішенням невиконання орендарем основного обов`язку за договором.
Щодо доводів апелянта про порушення принципу non bis in idem колегія суддів зазначає таке.
Апелянт вважає, що оскільки у справі № 908/1676/24 вже було стягнуто з нього заборгованість за договором оренди, то розірвання договору у цій справі є повторним притягненням до відповідальності за одне й те саме порушення.
Такий довід є помилковим.
Принцип non bis in idem у класичному розумінні стосується заборони повторного притягнення особи до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, насамперед у площині кримінального або квазікримінального переслідування. Спірні правовідносини є господарсько-договірними, а предметом даної справи є не притягнення відповідача до відповідальності, а застосування способу захисту цивільного права у вигляді розірвання договору оренди та повернення майна.
Стягнення заборгованості за договором оренди та розірвання договору оренди мають різну правову природу, різний предмет доказування та різну правову мету.
Стягнення заборгованості спрямоване на примусове виконання вже порушеного грошового зобов`язання. Натомість розірвання договору спрямоване на припинення договірних правовідносин на майбутнє у зв`язку з тим, що одна зі сторін істотно порушила договір, внаслідок чого інша сторона значною мірою позбавлена того, на що розраховувала при його укладенні.
Отже, рішення у справі № 908/1676/24 про стягнення заборгованості не виключає можливості звернення з позовом про розірвання договору оренди, якщо порушення договору має істотний характер і продовження договірних відносин порушує права та інтереси орендодавця або балансоутримувача.
Розірвання договору не є повторним стягненням боргу, не є штрафною санкцією за той самий період і не дублює наслідки, застосовані у справі № 908/1676/24. Це окремий спосіб захисту, передбачений статтями 16, 611, 651 Цивільного кодексу України, який може застосовуватися поряд з іншими наслідками порушення зобов`язання, якщо для цього існують правові підстави.
Відтак посилання апелянта на принцип non bis in idem не спростовує висновку суду про наявність підстав для розірвання договору оренди.
Щодо доводів апелянта про наявність виконавчого провадження колегія суддів зазначає наступне.
Матеріалами справи підтверджується, що рішення Господарського суду Запорізької області від 10.03.2025 у справі № 908/1676/24 набрало законної сили, на його виконання видано наказ, а постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження № 78971687.
Однак відкриття виконавчого провадження не усуває факту тривалого порушення договору, не змінює правової природи допущеного порушення та не позбавляє орендодавця права на застосування іншого передбаченого законом способу захисту.
Наявність виконавчого провадження свідчить лише про те, що стягнута заборгованість підлягає примусовому виконанню. Водночас вона не підтверджує належного виконання відповідачем договору, не доводить відновлення балансу інтересів сторін та не спростовує факту, що відповідач протягом тривалого часу користувався комунальним майном без належної оплати.
Довід апелянта про те, що можливість погашення боргу у межах виконавчого провадження виключає розірвання договору, не ґрунтується на законі. Цивільне законодавство не ставить право сторони на розірвання договору у зв`язку з істотним порушенням у залежність від того, чи відкрито виконавче провадження щодо стягнення попередньої заборгованості.
Більше того, саме необхідність примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості підтверджує, що відповідач добровільно і належним чином свого грошового обов`язку за договором не виконав.
Колегія суддів критично оцінює подані апелянтом в апеляційній інстанції нові докази та доводи щодо неможливості використання орендованого майна у 2022 році.
Суд враховує, що зазначені документи датовані 2022 роком та перебували у володінні самого відповідача, а тому апелянтом не доведено об`єктивної неможливості їх подання до суду першої інстанції у розумінні частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України.
Крім того, навіть врахування наведених документів не спростовує встановлених у справі обставин систематичного невиконання відповідачем обов`язку зі сплати орендної плати протягом тривалого часу та не усуває факту наявності значної заборгованості, підтвердженої судовим рішенням у справі № 908/1676/24.
Обставини правомірності нарахування орендної плати та наявності заборгованості були предметом дослідження у справі № 908/1676/24, рішення у якій набрало законної сили, а тому не можуть повторно переглядатися у межах даної справи.
Колегія суддів також розглянула подані Товариством з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» 27.05.2026 доповнення до апеляційної скарги, заяву про долучення нових доказів та клопотання про відкладення розгляду справи.
В обґрунтування заяви про долучення нових доказів апелянт посилався на те, що відповідні документи були виявлені представником відповідача лише 24.05.2026 під час ознайомлення з архівними матеріалами товариства.
Відповідно до частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Разом із тим колегія суддів зазначає, що подані апелянтом документи датовані 2022 роком та перебували у володінні самого відповідача, а тому самі по собі посилання на їх виявлення в архіві товариства не свідчать про існування об`єктивної неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції.
Колегія суддів також враховує, що відповідач у суді першої інстанції не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, не забезпечив участь уповноважених представників у судових засіданнях та не подавав зазначені докази під час розгляду справи місцевим господарським судом, хоча такі документи перебували у його володінні. Наведені обставини свідчать про відсутність належного обґрунтування причин неподання відповідних доказів до суду першої інстанції та не можуть вважатися винятковим випадком у розумінні частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність передбачених частиною третьою статті 269 Господарського процесуального кодексу України підстав для прийняття додаткових доказів на стадії апеляційного перегляду справи, у зв`язку з чим у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» про долучення доказів слід відмовити.
Також колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки наведені апелянтом обставини не свідчать про неможливість розгляду справи у призначеному судовому засіданні, а матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору по суті.
Крім того, колегія суддів враховує, що обставини наявності заборгованості за договором оренди та правомірності її нарахування вже були предметом дослідження у справі № 908/1676/24, рішення у якій набрало законної сили, а тому не можуть повторно переглядатися у межах даної справи.
Щодо доводів апелянта про неналежну оцінку доказів та неповне з`ясування обставин справи колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статей 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у справі.
Із матеріалів справи вбачається, що суд встановив обставини належності спірного майна до комунальної власності, факт укладення договору оренди № 03/21 від 28.01.2021, умови договору щодо обов`язку відповідача сплачувати орендну плату, факт наявності заборгованості, обставини ухвалення рішення у справі № 908/1676/24, відкриття виконавчого провадження, чинність договору оренди на час звернення з позовом, а також відсутність доказів повернення спірного майна орендодавцю та балансоутримувачу.
Суд також надав оцінку доводам щодо представництва прокурора, чинності договору оренди, застосування постанови Кабінету Міністрів України № 634, а також правових підстав для розірвання договору.
Незгода апелянта з оцінкою доказів та правовими висновками суду сама по собі не свідчить про неповне з`ясування обставин справи або порушення судом норм процесуального права.
Колегія суддів враховує, що відповідач у суді не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, а отже не подав суду першої інстанції власних заперечень та доказів на їх підтвердження у порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України. Водночас суд розглянув справу за наявними матеріалами, що відповідає частині дев`ятій статті 165 Господарського процесуального кодексу України.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншого тлумачення норм права та до незгоди відповідача з висновками суду про істотність порушення договору, однак не спростовують встановлених судом обставин тривалої несплати орендної плати та наявності значної заборгованості.
Колегія суддів також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справі «Проніна проти України», відповідно до якої пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак цей обов`язок не може розумітися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони; межі такого обов`язку залежать від характеру рішення та обставин конкретної справи.
Оскаржуване рішення містить достатні мотиви, з яких суд виходив при задоволенні позову, а також правову оцінку істотних для справи обставин. Доводи апеляційної скарги не свідчать про те, що суд не дослідив обставини, які мали вирішальне значення для правильного вирішення спору.
Щодо належності обраного способу захисту колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення правовідношення. Розірвання договору є саме таким способом захисту, спрямованим на припинення договірного зв`язку у разі, коли його подальше існування порушує права та законні інтереси сторони.
У цій справі прокурор просить не лише стягнути заборгованість чи застосувати штрафні санкції, а припинити орендні правовідносини, які внаслідок систематичного порушення орендарем обов`язку зі сплати орендної плати втратили для орендодавця та балансоутримувача економічну і правову мету.
Оскільки відповідач продовжує користуватися комунальним майном, доказів його повернення не надано, а тривала заборгованість за договором підтверджена матеріалами справи, обраний прокурором спосіб захисту є належним та ефективним.
Доводи апелянта про надмірність такого способу захисту не приймаються колегією суддів, оскільки тривале користування комунальним майном без належного виконання зустрічного грошового обов`язку порушує інтереси територіальної громади та свідчить про істотне порушення договору.
З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що суд правильно встановив фактичні обставини справи, надав їм належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, зокрема статті 15, 16, 525, 526, 610, 611, 629, 651, 759, 762, 782 Цивільного кодексу України, положення Закону України «Про прокуратуру», постанову Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022, а також дотримався норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про наявність підстав для розірвання договору оренди № 03/21 від 28.01.2021 та повернення спірного комунального майна орендодавцю і балансоутримувачу.
За таких обставин апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 у справі № 908/3536/25 підлягає залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні достатньою мірою містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як такий, що вимагає від судів детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Аналогічна правова позиція викладена Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України», відповідно до якої обсяг обґрунтування судового рішення може різнитися залежно від характеру рішення, а питання достатності мотивування оцінюється у світлі конкретних обставин справи.
Також у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що усталений принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
З урахуванням положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із того, що скаржнику надано відповідь на всі істотні питання, які виникають при вирішенні даного спору як у матеріально-правовому, так і у процесуальному аспектах.
Доводи апеляційної скарги про відсутність у прокурора правових підстав для представництва інтересів держави у даній справі не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду. Судом апеляційної інстанції встановлено, що прокурор належним чином обґрунтував підстави для звернення до суду в інтересах держави, а рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2025 не усунуло інститут представництва прокурором інтересів держави та не позбавило чинності відповідні положення Закону України «Про прокуратуру» до 01.01.2027.
Не знайшли свого підтвердження і доводи апелянта про те, що автоматичне продовження договору оренди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022 виключає можливість його розірвання у судовому порядку. Колегія суддів виходить із того, що зазначена постанова регулює питання продовження строку дії договорів оренди державного та комунального майна в умовах воєнного стану, однак не звільняє орендаря від обов`язку сплачувати орендну плату та не позбавляє орендодавця права вимагати розірвання договору у разі істотного порушення його умов.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач протягом тривалого часу не виконував належним чином основний обов`язок орендаря зі сплати орендної плати за користування комунальним майном. Наявність значної заборгованості, підтвердженої судовим рішенням у справі № 908/1676/24, а також подальше існування заборгованості станом на 01.10.2025 свідчать про систематичний та істотний характер порушення договору оренди.
Доводи апеляційної скарги про те, що розірвання договору оренди після стягнення заборгованості у справі № 908/1676/24 є подвійним притягненням до відповідальності та порушує принцип non bis in idem, також не знайшли свого підтвердження. Колегія суддів виходить із того, що стягнення заборгованості та розірвання договору мають різну правову природу, різну мету та різний предмет доказування. Розірвання договору не є повторним стягненням боргу чи штрафною санкцією, а є самостійним способом захисту цивільного права, спрямованим на припинення правовідносин у зв`язку з істотним порушенням договору.
Не спростовують висновків суду і доводи апелянта щодо наявності виконавчого провадження з примусового виконання рішення у справі № 908/1676/24. Наявність такого провадження свідчить лише про примусове виконання рішення про стягнення заборгованості, однак не усуває факту тривалого порушення договору, не відновлює належного виконання орендарем його обов`язків та не позбавляє орендодавця права на застосування іншого передбаченого законом способу захисту.
Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом статей 651, 782 Цивільного кодексу України також є необґрунтованими. Матеріали справи підтверджують, що тривала несплата орендної плати значною мірою позбавила орендодавця та балансоутримувача того, на що вони розраховували при укладенні договору, а саме своєчасного та повного отримання платежів за користування комунальним майном. За таких обставин суд дійшов правильного висновку про наявність істотного порушення договору та правових підстав для його розірвання.
Також не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права та неналежної оцінки доказів. Матеріали справи свідчать про повне і всебічне дослідження судом обставин справи, надання оцінки істотним доводам учасників справи та ухвалення рішення з дотриманням вимог статей 73, 74, 76-79, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 у справі № 908/3536/25, колегія суддів встановила, що воно ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, на підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи, підтверджених належними і допустимими доказами, з наданням належної правової оцінки всім істотним доводам учасників справи.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в апеляційному порядку, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 у справі № 908/3536/25 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови у задоволенні апеляційної скарги — на особу, яка подала таку апеляційну скаргу.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» та залишення без змін рішення Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 у справі № 908/3536/25, понесені апелянтом судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на останнього та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 236, 263, 269, 270, 275, 276, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РССЦ Медздравниця» на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 у справі № 908/3536/25 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 19.03.2026 у справі № 908/3536/25 – залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 27.05.2026

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук 

Суддя: Г.В. Левшина

Суддя: С.В. Вінніков