ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/800/26	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богацької Н.С.
суддів: Аленіна О.Ю., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання: Курінна К.В.,

за участю представників учасників справи:
від ТОВ «Державний Земельний Банк» - Рева В.В.,
від Сільської ради – Приймачук С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Державний земельний банк» 
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 06.03.2026, постановлену суддею Погребною К.Ф., м. Одеса, про забезпечення позову до подання позовної заяви
у справі № 916/800/26
за позовом: Петровірівської сільської ради Березівського району Одеської області
до відповідачів: 
1) Головного управління Держгеокадастру в Одеській області;
2) Державної установи «Ширяївський виправний центр (№111)»; 
3) Товариства з обмеженою відповідальністю «Державний Земельний Банк»,
ВСТАНОВИВ
У березні 2026 року Петровірівська сільська рада Березівського району Одеської області (далі Сільська рада) звернулася до Господарського суду Одеської області із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій вона просила суд накласти арешт на 112 земельних ділянок (згідно переліку, наведеного безпосередньо у заяві) та заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (у тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, виконавчим органам сільських, селищних, міських рад, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно, державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно, а також внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записів про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, змін до таких записів щодо спірних земельних ділянок.
Обґрунтовуючи заяву, Сільська рада зазначила, що має намір звернутися до суду з позовом про витребування цих земельних ділянок з чужого незаконного володіння Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (далі Держгеокадастр) та про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права користування цими земельними ділянками. Однак, наразі існують підстави для вжиття вказаних заходів забезпечення позову, оскільки існують реальні ризики утруднення або ж навіть унеможливлення поновлення прав та законних інтересів Сільської ради у разі задоволення позову. 
Зокрема, Сільська рада зазначила, що на її території знаходиться земельна ділянка (з якої в подальшому було сформовано 112 окремих ділянок). Вказана ділянка перебувала у державній власності без належного оформлення прав користування, а тому в силу приписів п. 24 розділу 10 Перехідних положень Земельного кодексу України (внаслідок проведення адміністративно-територіальної реформи) вона є комунальною власність Петровірівської територіальної громади. Проте, з моменту виникнення у Сільської ради майнових прав та інтересів на спірні земельні ділянки, право власності на них зареєстровано за Держгеокадастром як землі державної власності. В подальшому, ці землі були незаконно зареєстровані на праві постійного користування за Державною установою «Ширяївський виправний центр (№111)» (далі Ширяївський виправний центр). При цьому, органами Держгеокадастру вкотре вживаються заходи щодо чергової зміни користувача земельних ділянок. 
Сільська рада звертала увагу, що у Держгеокадастру наявні можливості та намір розпорядитися предметом спору - передати спірні земельні ділянки іншій особі (Товариству з обмеженою відповідальністю «Державний Земельний Банк» (далі ТОВ «Державний земельний банк»)) з метою подальшої їх передачі в орендне користування третім особам. Наведене свідчить про існування реальної загрози переходу прав на спірні земельні ділянки до інших суб`єктів та значно ускладнить захист майнових прав та інтересів Сільської ради. В свою чергу, невжиття таких заходів призведе до зміни власника або користувача спірних земельних ділянок, відповідно, збільшить коло відповідачів у справі та призведе до затягування її розгляду, як наслідок, Сільська рада не зможе належним чином відновити своє порушене право в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.03.2026 у справі № 916/800/26 заяву Сільської ради задоволено повністю.
Місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності вимог Сільської ради. Зокрема, суд зазначив, що неодноразова зміна як користувачів спірних земельних ділянок, так і власників, свідчать про наявність у відповідачів можливості та наміру розпорядитися предметом спору, а тому з огляду на предмет та підстави позову, запропоновані позивачем заходи забезпечення позову є цілком обґрунтованими та такими, що направлені на забезпечення справедливого та ефективного захисту порушених прав, дадуть можливість захистити порушене право в межах одного цього судового провадження, без нових звернень до суду.

Не погодившись з ухвалою суду, ТОВ «Державний Земельний Банк» подало на неї апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги ТОВ «Державний Земельний Банк» посилається на наступне:
- Сільська рада вже зверталася до суду із аналогічною заявою про забезпечення позову і в межах справи № 916/1804/24 також було накладено арешт на спірні земельні ділянки. Однак, в подальшому, ухвалою суду від 20.02.2026 позовну заяву Сільської ради залишено без розгляду у зв`язку з неявкою представника позивача в судове засідання. Повторне звернення до суду зі подібним позовом та вимогами про його забезпечення, відразу після скасування попередніх заходів забезпечення, є зловживанням процесуальними правами у розумінні ч. 1 ст. 43 ГПК України;
- наявність заборони на проведення реєстраційних дій має наслідком обмеження реалізації належного оформлення права користування земельними ділянками та права на їх подальше використання для здійснення основної господарської діяльності скаржника - проведення земельних торгів з продажу права суборенди;
- спірні земельні ділянки не вибували з державної власності, а їх передача третім особам не змінює власника і не унеможливлює звернення з позовом про їх витребування;
- 20 спірних земельних ділянок перебуває у постійному користування Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 115)», яке не було визначене Сільською радою як майбутнім учасником справи. Також Сільською радою не було визначено майбутнім учасником цієї справи і Міністерство юстиції України, як органу, у підпорядкуванні якого знаходяться вказане підприємство та Ширяївський виправний центр;
- суд першої інстанції не застосував приписи ч. 12 ст. 137 ГПК України, не навів жодної оцінки її змісту у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, що свідчить про порушення норм процесуального права та неповноту судового розгляду;
- скаржник вкотре наголошує, що за відсутності можливості передачі земельних ділянок в суборенду, він не зможе здійснювати основну господарську діяльність;

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., суддів Богатиря К.В., Аленіна О.Ю.
30.03.2026 копії матеріалів справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.04.2026 апеляційну скаргу ТОВ «Державний земельний банк» залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України як таку, що не відповідає вимогам п. 2 ч. 3 ст. 258 ГПК України та встановлено скаржнику 10-ти денний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання суду доказів доплати судового збору у розмірі 665,60 грн (за належними реквізитами).
09.04.2026 від ТОВ «Державний земельний банк» надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано платіжну інструкцію від 08.04.2026 № 484 на суму 665,60 грн.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.04.2026 за апеляційною скаргою ТОВ «Державний земельний банк» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 06.03.2026 про забезпечення позову до подання позовної заяви у справі № 916/800/26 відкрито апеляційне провадження, встановлено іншим учасникам справи строк до 24.04.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з належними доказами його направлення іншим учасникам справи), роз`яснено про їх право в цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, призначено справу до розгляду на 12.05.2026 о 13:45 год.

21.04.2026 від Сільської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечувала проти її задоволення, зазначала про її безпідставність та необґрунтованість.
Зокрема, зазначала, що: 
- доводи скаржника жодним чином не спростовують висновків суду, а подекуди лише додатково свідчать про необхідність вжиття заходів забезпечення позову;
- право повторного звернення з позовом до суду, після залишення позову без розгляду, гарантовано нормами процесуального кодексу та не вважається зловживанням процесуальними правами;
- при цьому, в межах справи № 916/1804/24, Держгеокадастр, Міністерство юстиції України та Фонд державного майна України звертались з апеляційними скаргами на ухвалу суду від 17.09.2024, якою були вжиті аналогічні заходів забезпечення позову, і постановами судів апеляційної та касаційної інстанції було підтверджено законність та обґрунтованість вжиття судом першої інстанції таких заходів забезпечення позову;
- більш того, до моменту реєстрації обтяжень, вжитих оскаржуваною ухвалою суду, в реєстрі вже відбулись зміни користувача 81 земельної ділянки, які є предметом цього спору, а саме: на підставі наказів Держгеокадастру було припинено права постійного користування земельними ділянками Фонду аграрних інвестицій та передано їх в оренду Державному земельному банку;
- таким чином, ті ризики, з якими Сільська рада пов`язувала наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, лише підтвердились, що очевидно доводить законність та обґрунтованість ухвали суду про вжиття заходів забезпечення позову;
- щодо Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 115)», Сільська рада зазначає, що вона у строк встановлений ч. 3 ст. 138 ГПК України, звернулась до суду з позовом, який прийнято судом до розгляду. Вказане підприємство визначено відповідачем, до якого пред`явлено позовні вимоги про скасування державної реєстрації права користування земельними ділянками. Тобто воно є учасником цієї справи, а тому має право, як і інші учасники справи, оскаржити ухвалу суду про забезпечення позову. Ухвала суду в цій частині взагалі не порушує будь-яких прав скаржника;
- доводи апелянта про обмеження його господарської діяльності (щодо проведення земельних торгів з продажу права суборенди земельних ділянок) є безпідставними та необґрунтованими, адже скаржником не надано жодних доказів того, що вжиті судом заходи забезпечення позову перешкоджають або унеможливлюють проведення конкретного аукціону, торгів, тендера, тощо;
- більш того, з апеляційної скарги чітко вбачається, що у випадку не вжиття заходів забезпечення позову, скаржником вчинялися б дії щодо передачі земельних ділянок в суборенду на земельних торгах.

Держгеокадастр у відзиві на апеляційну скаргу (поданому 23.04.2026) підтримав доводи та вимоги ТОВ «Державний земельний банк».

07.05.2026 від ТОВ «Державний земельний банк» надійшла заява (вх. № 1872/26) про участь його представника в усіх судових засіданнях у справі № 916/800/26 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
У зв`язку з перебуванням головуючого судді Богацької Н.С. з 11.05.2026 по 14.05.2026 у відпустці, відповідно до наказу в.о. голови суду від 11.05.2026 №97-в, розгляд даної справи у судовому засіданні 12.05.2026 о 13:45 год не відбувся.
У зв`язку з перебуванням судді-учасника колегії Богатиря К.В. у відрядженні, за розпорядженням в.о. керівника апарату суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Богацької Н.С., суддів Принцевської Н.С., Аленіна О.Ю.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 справу № 916/800/26 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючого судді Богацької Н.С., суддів: Принцевської Н.С., Аленіна О.Ю., повідомлено учасників справи № 916/800/26, що судове засідання з розгляду апеляційної скарги відбудеться 26.05.2026 о 13:45 год. Одночасно задоволено заяву ТОВ «Державний земельний банк» (вх № 1872/26 від 07.05.2026) та надано можливість його представнику брати участь в усіх судових засіданнях у справі № 916/800/26 в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку «EasyCon».
19.05.2026 від ТОВ «Державний земельний банк» знову надійшла заява (вх. № 2047/26) про участь його представника (Реви В.В.а) в усіх судових засіданнях у справі № 916/800/26 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.05.2026 заяву ТОВ «Державний земельний банк» (вх № 2047/26 від 19.05.2026) задоволено та надано можливість іншому представнику брати участь в усіх судових засіданнях у справі № 916/800/26 в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку «EasyCon».
В судове засідання 26.05.2026 з`явилися представники Сільської ради та ТОВ «Державний земельний банк». Представники Держгеокадастру та Ширяївського виправного центру в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник ТОВ «Державний земельний банк» просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 06.03.2026 у справі № 916/800/26, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви Сільської ради.
Представник Сільської ради заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду – без змін.
Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.
Предметом апеляційного перегляду є ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову до подання позовної заяви.
Статтею 136 ГПК України встановлено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 137 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. 
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 та постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 14.08.2023 у справі № 904/1329/23, від 11.07.2023 у справі № 917/322/23, від 28.07.2023 у справі № 911/2797/22.
Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. 
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 01.05.2023 у справі № 914/257/23, від 06.03.2023 у справі № 916/2239/22.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, – ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. 
Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17 та постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, постанові Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23.
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має надати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.07.2024 у справі № 925/1459/23, від 06.06.2024 у справі № 910/17599/23, від 24.05.2023 у справі № 906/1162/22, від 29.06.2023 у справі № 925/1316/22.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, із вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.
При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.
Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. 
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.07.2024 у справі № 925/1459/23, від 06.06.2024 у справі № 910/17599/23, від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 13.12.2023 у справі № 921/290/23.
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані на обґрунтування заяви докази, та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги (постанови Верховного Суду від 30.10.2023 у справі № 922/1583/23, від 28.07.2021 у справі № 914/2072/20).
Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди в кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.
При цьому, під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті, та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову. 
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.
Водночас колегія суддів зазначає, що заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає оцінку співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності прав чи законних інтересів, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків від заборони відповідачу здійснювати певні дії. 
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 16.11.2023 у справі № 921/333/23, від 13.07.2022 у справі № 904/4710/21.
Колегія суддів також зазначає, що обранням належного, такого, що відповідає предмету спору, заходу забезпечення позову забезпечується дотримання принципу співмірності виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу (постанови Верховного Суду від 13.12.2023 у справі № 921/290/23, від 29.06.2023 у справі № 925/1316/22, від 24.05.2023 у справі № 906/1162/22).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 дійшла висновку про те, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. 
Основним, за висновком Великої Палати Верховного Суду, є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду із заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Крім того, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22, у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Водночас у таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до пунктів 1-3 ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно, забороною відповідачу вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Визначення таких понять, як арешт майна та заборона на відчуження майна, містяться у постанові Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 643/12369/19. Так, арешт майна – це накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, а заборона на відчуження майна – перешкода у вільному розпорядженні майном. Арешт майна та заборона відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, які за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може призвести до порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, відомості про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам (постанова Верховного Суду від 14.05.2024 у справі № 924/1351/20 (924/1227/23)).
Предметом заяви Сільської ради є вимоги про накладення арешту на земельні ділянки та заборони державним реєстраторам та прирівняним до них осіб здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо них.
При цьому, у своїй заяві Сільська рада зазначила про намір звернутися до суду з позовом про витребування цих земельних ділянок з чужого незаконного володіння Держгеокадастру та про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права користування цими земельними ділянками.
Колегією суддів встановлено, що всі без виключення земельні ділянка, які є предметом цього спору, зареєстровані на праві власності за Держгеокадастром.
Отже, Сільська рада мала намір звернутися до суду з позовними вимогами про витребування майна до його титульного власника - Держгеокадастру.
За твердженням Сільської ради, спірні ділянки знаходяться на її території та перебувають у комунальній власності Петровірівської територіальної громади в силу приписів п. 24 розділу 10 Перехідних положень Земельного кодексу України (внаслідок проведення адміністративно-територіальної реформи). Проте, право власності на них незаконно зареєстровано за Держгеокадастром як на землі державної власності. Вони були незаконно зареєстровані на праві постійного користування спочатку за Ширяївським виправним центром та в подальшому передані у постійне користування Державному підприємству «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 115)».
Колегія суддів наголошує, що під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті, та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Водночас, судом встановлено, що 13.06.2024 Кабінетом Міністрів України прийнято Розпорядження № 541-р «Про вилучення і передачу земельних ділянок у постійне користування без зміни цільового призначення», яким вилучено з постійного користування державних підприємств, установ земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності згідно з додатком та передано їх у постійне користування Державному підприємству «Фонд аграрних інвестицій» без зміни цільового призначення. 
В додатку до цього розпорядження зазначено про земельні ділянки державної власності, що перебувають у постійному користуванні «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 115)», та наведено перелік кадастрових номерів земельних ділянок, які співпадають з кадастровими номерами спірних земельних ділянок.
Крім того, судом першої інстанції також обґрунтовано було враховано як неодноразову зміну користувачів спірних земельних ділянок, так і власників, зокрема: відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (земельної ділянки кадастровий номер 5125484400:01:001:0090 площею 7,3848 га, яка входить до переліку спірних земельних ділянок) власником визначалось Головне управління Держгеокадастру в Одеській області.
Однак, станом на 09.07.2024 вбачається, що власником цієї ділянки є Господарсько-фінансовий департамент Секретаріату Кабінету Міністрів України (код ЄДРПОУ 00019442), правокористувачем є Державне підприємство «Фонд аграрних інвестицій», реєстрацію проведено 09.07.2024.
Разом з цим, судом було встановлено, що вже станом на 16.07.2024 власником цієї ділянки знов є Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, правокористувачем - Державне підприємство «Фонд аграрних інвестицій», реєстрацію проведено 16.07.2024.
В свою чергу, ТОВ «Державний Земельний Банк» сам фактично підтверджує, що він є правонаступником Державного підприємства «Фонд аграрних інвестицій», яке реорганізоване шляхом перетворення в ТОВ відповідно до наказу Фонду державного майна України від 09.04.2024 № 703 «Про припинення юридичної особи - державного підприємства «Фонд аграрних інвестицій» в результаті реорганізації шляхом перетворення в товариство з обмеженою відповідальністю» і на підставі вищевказаного розпорядження 81 земельну ділянку (зі складу спірних 112 ділянок) передано у постійне користування Державному підприємству «Фонд аграрних інвестицій», яке реорганізовано в ТОВ «Державний земельний банк», з метою їх подальшого виставлення на земельні торги.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, предмет та підстави позову, з яким Сільська рада планувала звернутися до суду, колегія суддів цілком погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви Сільської ради про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельні ділянки та заборони державним реєстраторам та прирівняним до них осіб здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо них, оскільки запропоновані позивачем заходи у повній мірі відповідають вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, а також доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
В свою чергу, доводи скаржника висновків суду першої інстанції не спростовують взагалі.
Крім того, колегією суддів також враховується, що Верховний Суд у своїй постанові від 14.04.2025 у справі 916/1804/24 (за участю тих самих сторін та фактично з тим самим обґрунтуванням необхідності вжиття заходів забезпечення), залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про задоволення заяви Сільської ради, погодився з висновками судів про те, що вищевказані обставини свідчать про наявність у відповідачів можливості та наміру розпорядитися предметом спору, а саме: передати спірні земельні ділянки іншій особі – ТОВ «Державний земельний банк» з метою їх подальшої передачі в орендне користування.
При цьому, подальше застосування до Сільської ради у справі 916/1804/24 наслідків, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України (у вигляді залишення позову без розгляду з підстав нез`явлення її представника у судове засідання), не позбавляє Сільську раду права на судовий захист взагалі, а тому, подання нового позову (фактично лише зі зміненим способом захисту) не свідчить про зловживання процесуальними правами.
Щодо доводів скаржника про порушення судом першої інстанції приписів ч. 12 ст. 137 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 12 ст. 137 ГПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які полягають в (або мають наслідком) припиненні, відкладенні, зупиненні чи іншому втручанні у проведення конкурсу, аукціону, торгів, тендера чи інших публічних конкурсних процедур, що проводяться від імені держави (державного органу), територіальної громади (органу місцевого самоврядування) або за участю призначеного державним органом суб`єкта у складі комісії, що проводить конкурс, аукціон, торги, тендер чи іншу публічну конкурсну процедуру.
У вказаній нормі встановлюється обмеження для суду вживати заходи забезпечення позову, які полягають або мають наслідком, зокрема, зупинення конкурсу, аукціону, торгів, що проводяться від імені держави або за участю призначеного державним органом суб`єкта у складі комісії (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.11.2021 у справі № 910/11552/20).
Разом з тим, відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.ст. 76, 77 ГПК України).
За ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Натомість, скаржником не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували оголошення аукціону, торгів, що проводяться від імені держави або за участю призначеного державним органом суб`єкта з приводу спірних земельних ділянок, а відтак, порушення судом першої інстанції вимог ч. 12 ст. 137 ГПК України не доведено.
При цьому, на ці обставини також звертав увагу Верховний Суд, переглядаючи постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.01.2025 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 17.09.2024 у справі 916/1804/24.
Щодо доводів скаржника про те, що певна частина спірних земельних ділянок перебуває у постійному користування Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 115)», яке не було визначене Сільською радою в заяві як майбутнім учасником справи, колегія суддів зазначає наступне.
Так, предметом майбутнього позову Сільська рада визначила дві вимоги: про витребування цих земельних ділянок з чужого незаконного володіння Держгеокадастру та про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права користування цими земельними ділянками.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Вимога про витребування спірних земельних ділянок може бути заявлена лише до Держгеокадастру, оскільки всі без виключення земельні ділянка, які є предметом цього спору, зареєстровані на праві власності за Держгеокадастром.
В свою чергу, до ДП «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№115)» пред`явлено лише позовну вимогу про скасування державної реєстрації права користування спірними земельними ділянками.
Як вбачається зі змісту заяви, серед осіб, які можуть отримати статус учасників справи (відповідачів), Сільська рада зазначила: Держгеокадастр, а також Ширяївський виправний центр та ТОВ «Державний Земельний Банк».
Водночас, колегія суддів зазначає, що запропоновані Сільською радою та вжиті судом заходи забезпечення позову (накладення арешту на земельні ділянки та заборона державним реєстраторам та прирівняним до них осіб здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо них) спрямовані виключно на заборону розпоряджатися спірним майном з метою їх збереження до визначення подальшої його долі. 
Натомість, постійний землекористувач наділені правомочностями лише щодо володіння та користування земельною ділянкою, а не розпоряджатися нею. 
Відтак, запропоновані Сільською радою та вжиті судом заходи забезпечення позову, як і вимога майбутнього позову Сільської ради про витребування спірних земельних ділянок, стосуються виключно титульного власника земельних ділянок – Держгеокадастру, який у відповідності до ч. 2 ст. 139 ГПК України був зазначений Сільською радою як особою, яка може отримати статус учасника справи.
З цих же підстав колегія суддів відхиляє доводи скаржника про не зазначення Сільською радою у заяві в якості особи, яка може отримати статус учасника справи, Міністерство юстиції України.
Крім того, колегія суддів враховує і те, що накладення арешту на земельні ділянки, право користування якими має ДП «Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№115)», взагалі жодним чином не порушує права ТОВ «Державний земельний банк».
Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів доходить висновку, що твердження апелянта щодо порушення Господарським судом Одеської області норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали свого підтвердження не знайшли. 
Оскільки ухвала Господарського суду Одеської області від 06.03.2026 про забезпечення позову до подання позовної заяви у справі № 916/800/26 відповідає нормам процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду без змін.
Зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції спір по суті не розглядався, відповідно до ст. 129 ГПК України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Державний земельний банк» залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області від 06.03.2026 про забезпечення позову до подання позовної заяви у справі № 916/800/26 – без змін.
Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 ГПК України.
Повна постанова складена 01.06.2026.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

Судді Н.М. Принцевська

О.Ю. Аленін