Справа № 175/13971/25
Провадження № 2/175/2775/25
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
Іменем України
"25" травня 2026 р. с-ще Слобожанське
Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Краснокутської Н.С., за участю секретаря судового засідання Коломоєць Т.А., представника позивача адвоката Косторгиза О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду с-щя Слобожанське цивільну справу № 175/13971/25 за позовною заявою ОСОБА_1 , третя особа: Любимівська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, до ОСОБА_2 про визнання недійсним, скасування державного акту про право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку,- 

ВСТАНОВИВ:
До Дніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , третя особа: Любимівська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, до ОСОБА_2 про (витребування майна із чужого незаконного володіння – вимога до зміненого предмету позову) визнання недійсним, скасування державного акту про право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку, у якій позивач просить суд з урахуванням зміненого предмету позову:
- визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,2493 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», кадастровий номер 1221484000:01:067:0107, що розташована по АДРЕСА_1 серії ЯИ №029745 (кадастровий номер 1221484000:01:067:0107) виданий на ім`я ОСОБА_2 .
- визнати за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, загальною площею 0,2493 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», кадастровий номер 1221484000:01:067:0107, що розташована по АДРЕСА_1 .
В обґрунтуванні позовної заяви зазначено про те, що рішенням Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області 9 сесії VIII скликання №400-9/VIII від 28 травня 2021 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, було вирішено наступне, а саме:
- затверджено громадянину ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, загальною площею 0,2493 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку. господарських будівель та споруд», з кадастровим номером 1221484000:01:067:0107, розташованої по АДРЕСА_1 .
- передано у власність громадянину ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) земельну ділянку, загальною площею 0,2493 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд» з кадастровий номер 1221484000:01:067:0107, що розташована по АДРЕСА_1 .
- громадянину ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) було зареєстровано право власності на дану земельну ділянку у відповідності до норм передбачених чинним законодавством України.
10.06.2021 року на виконання рішення Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_1 звернувся із заявою до ОСОБА_3 , державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних та довільних процедур ДМР, Дніпропетровської області про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.
16.06.2021 року ОСОБА_1 отримав рішення державного реєстратора Кучеренка Є.А., про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжені № 58771257, у якому було зазначено про те, що причиною відмов є те, що відповідно до відомостей ДЗК, які отримано в режимі реального часу встановлено, що право власності зареєстровано за іншою особою.
Згідно з отриманою інформацією, було встановлено наступні фактичні обставини справи.
Право власності на земельну ділянку, з кадастровим номером 1221484000:01:067:0107, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 19.11.2009 року було зареєстровано за ОСОБА_2 , зареєстрованою АДРЕСА_2 .
Підставою для реєстрації права власності було рішення органу місцевого самоврядування Любимівської сільської ради від 10.11.2009 року, про передачу у власність ОСОБА_2 зазначеної земельної ділянки.
18.11.2009 року на підставі даного рішення ОСОБА_2 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №029745 (кадастровий номер 1221484000:01:067:0107).
Таким чином, ОСОБА_4 отримала у власність земельну ділянку незаконно.
Факт незаконності отримання земельної ділянки у власність підтверджено наступним.
По-перше, під час розгляду кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_5 , який в 2009 році обіймав посаду голови Любимівської сільської ради Дніпропетровського району та вчинив кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.3 ст.365 КК України, було встановлено наступне, а саме:
- питання щодо передачі земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 на сесії Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області не розглядалось, до порядку денного не виносилось.
- рішення № б/н про передачу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 на сесії Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області 10 листопада 2009 року не приймалось.
Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.08.2011 року було визнано винним та засуджено ОСОБА_5 , який обіймав посаду голови Любимівської сільської ради Дніпропетровського району на момент ухвалення вищевказаного рішення та видачі Державного акту, за ст.365 ч.3 КК України за фактом перевищення службових повноважень, що спричинило тяжких наслідків державним інтересам.
Даним вироком було встановлено порушення головою Любимівської сільської ради ОСОБА_5 вимоги ст.ст. 12, 83 ЗК України під час виділення спірної земельної ділянки, а саме: розпорядження землями лісогосподарського призначення, що розташовані за межами населеного пункту с. Любимівка, Дніпропетровського району Дніпропетровської області.
По-друге, 15.02.2012 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області розглянув цивільну справу № 2-4107/11 за позовом прокурора Дніпропетровського району Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області до Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_6 , третя особа: відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області про визнання недійсними рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку та виніс рішення, яким було визнано недійсним рішення Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 33 сесія 5 скликання 10.11.2009 року про виділення земельної ділянки.
В обгартуванні змінених вимог щодо предмету позову позивачем зазначено наступне.
Позивачем була заявлена вимога про витребування з незаконного володіння відповідачки ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) земельну ділянку площею 0.2493 га, кадастровий номер ділянки 1221484000:067:0107; місце розташування: АДРЕСА_1 .
Однак заявлена вимога передбачає, що позивач ОСОБА_1 є законним власником земельної ділянки, а відповідачка ОСОБА_2 є титульним незаконним власником земельної ділянки на підставі фіктивного Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №029745 (кадастровий номер: 1221484000:01:067:0107) відомості про що внесені до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень.
ОСОБА_1 , як особі, якій відповідно до рішення Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області 9 сесії VIII скликання №400-9/VIII від 28 травня 2021 року, про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, було передано у власність земельну ділянку, загальною площею 0,2493 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», кадастровий номер: 1221484000:01:067:0107, що розташована по АДРЕСА_1 наразі відмовлено в державній реєстрації права власності
16 червня 2021 року ОСОБА_1 отримав рішення державного реєстратора Кучеренко Є.А. про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжені № 58771257, причина відмови: відповідно до відомостей ДЗК, які отримано в режимі реального часу встановлено, що право власності зареєстровано за іншою особою.
Таким чином, вищеперераховані обставини змусили позивача звернутися до суду через його представника.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано у провадження судді Краснокутської Н.С.
07.10.2025 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області було постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надано строк на усунення недоліків 10 днів.
28.10.2025 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області було постановлено ухвалу про відкриття загального позовного провадження та цією ж ухвалою було призначено підготовче судове засідання.
12.01.2026 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області було постановлено ухвалу, якою було закрито підготовче провадження у цивільній справі № 175/13971/25 за позовною заявою ОСОБА_1 , третя особа: Любимівська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння.
12.03.2026 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області було постановлено ухвалу, якою клопотання представника позивача ОСОБА_7 про повернення до стадії підготовчого судового засідання було задоволено та повернуто на стадію підготовчого засідання. 
02.04.2026 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області було постановлено ухвалу про зміну предмету позову, відповідно до якою у подальшому розгляд справи було здійснено з урахуванням наступних позовних вимог, які викладено наступним чином, а саме: 
- визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,2493 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», кадастровий номер 1221484000:01:067:0107, що розташована по АДРЕСА_1 серії ЯИ №029745 (кадастровий номер 1221484000:01:067:0107) виданий на ім`я ОСОБА_2 .
- визнати за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянки, загальною площею 0,2493 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», кадастровий номер 1221484000:01:067:0107, що розташована по АДРЕСА_1 .
14.04.2026 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області було постановлено ухвалу про закритті підготовчого судового засідання у справі та цією ж ухвало справу було призначено до безпосереднього судового розгляду з визначенням дати судового засідання.
У судове засідання позивач не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце слухання справи, його інтереси під час судового розгляду представляв адвокат Костогриз О.В., який просив у судовому засідання позовну заяву задовольнити у повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення у зв`язку з неявкою належним чином повідомленого декілька разів відповідача не заперечував.
Відповідач у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду шляхом направлення судової кореспонденції за адресою місця реєстрації та оголошенням на офіційному сайті суду, відзиву на позовну заяву не подав, жодних заяв стосовно розгляду справи також не подав. Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався, тому суд розгляне справу за наявними у ній матеріалами у порядку ч. 8 ст. 178 ЦПК України. 
Третя особа у судове засідання не з`явилась, була повідомлена належним чином про дату, час та місце слухання справи, подала заяву про слухання справи за її відсутності.
Суд, заслухавши доводи та аргументи представника позивача, повно і всебічно з`ясувавши обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, наявні у справі, дійшов таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.
Згідно з витягом рішення «Про виготовлення технічної документації щодо передачі земельної ділянки у приватну власність» від 21.10.2009 року було надано згоду на виготовлення технічної документації щодо передачі земельної ділянки загальною площею 0,2493 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», кадастровий номер 1221484000:01:067:0107, що розташована по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
Відповідно до рішення сільського голови Желяб`єва Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 10.11.2009 року «Про погодження передачі земельної ділянки у власність та складання державного акту про право власності на земельну ділянку громадянці ОСОБА_2 », відповідачу було передано земельну ділянку, загальною площею 0,2493 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», кадастровий номер 1221484000:01:067:0107, що розташована по АДРЕСА_1 .
Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.08.2011 року було визнано винним та засуджено ОСОБА_5 , який обіймав посаду голови Любимівської сільської ради Дніпропетровського району на момент ухвалення вищевказаного рішення та видачі Державного акту, за ст.365 ч.3 КК України за фактом перевищення службових повноважень, що спричинило тяжких наслідків державним інтересам. Даним вироком було встановлено порушення головою Любимівської сільської ради ОСОБА_5 вимоги ст.ст. 12, 83 ЗК України під час виділення спірної земельної ділянки, а саме: розпорядження землями лісогосподарського призначення, що розташовані за межами населеного пункту с. Любимівка, Дніпропетровського району Дніпропетровської області.
15.02.2012 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення у цивільній справі № 2-4107/11, відповідно до якого позов прокурора Дніпропетровського району Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області до Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_6 , третя особа: відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області про визнання недійсними рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку було задоволено. Визнано недійсним рішення Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 10 листопада 2009 року про виділення ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,1248 га по АДРЕСА_1 . Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1248 га по АДРЕСА_3 , виданий 19 листопада 2009 року на ім`я ОСОБА_6 та зареєстрований в Книзі записів реєстрацій державних актів на право власності на землю за № 010912005966, кадастровий номер 1221484000:01:067:0103. Стягнуто з Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області на користь держави 17 грн. судового збору та 37 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.
Відповідно до рішення Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області 9 сесії VIII скликання №400-9/VIII від 28 травня 2021 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», було вирішено наступне, а саме:
- затверджено громадянину ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, загальною площею 0,2493 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку. господарських будівель та споруд», з кадастровим номером 1221484000:01:067:0107, розташованої по АДРЕСА_1 .
- передано у власність громадянину ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) земельну ділянку, загальною площею 0,2493 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд» з кадастровий номер 1221484000:01:067:0107, що розташована по АДРЕСА_1 .
- громадянину ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) було зареєстровано право власності на дану земельну ділянку у відповідності до норм передбачених чинним законодавством України.
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, дата реєстрації земельної ділянки 19.11.2009 року.
Згідно з рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 58771257 від 16.06.2021 року, державним реєстратором було відмовлено у здійсненні процедур державної реєстрації земельної ділянки, оскілки відповідно до відомостей ДЗК, які отримано в режимі реального часу встановлено, що право власності зареєстровано за іншою особою.
У зв`язку з цим представником позивача було направлено заяву про скасування рішення сільського голови Желяб`єва Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 10.11.2009 року «Про погодження передачі земельної ділянки у власність та складання державного акту про право власності на земельну ділянку громадянці ОСОБА_2 », відповідно до якого відповідачу було передано земельну ділянку, загальною площею 0,2493 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», кадастровий номер 1221484000:01:067:0107, що розташована по АДРЕСА_1 .
Відповідно до листа Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 23.05.2025 року № 07-071 863, представнику позивача було повідомлено про те, що його питання буде винесено на розгляд Постійної комісії Любимівської сільської ради з питань містобудування, будівництва, земельних відносин та охорони природи.
Відповідно до листа Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 19.06.2025 року № 07-071 987, представнику позивача було запропоновано звернутися до суду, оскільки ніхто не може бути позбавлений права власності, але якщо дане рішення суперечить закону, то суд може його скасувати.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд виходить з наступних приписів права.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
З огляду на ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Щодо вимоги позивача визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,2493 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», кадастровий номер 1221484000:01:067:0107, що розташована по АДРЕСА_1 серії ЯИ №029745 (кадастровий номер 1221484000:01:067:0107) виданий на ім`я ОСОБА_2 суд зазначає наступне.
Ч.ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Ч. 3 ст. 152 ЗК України визначено способи захисту прав на землю. Проте, визначений перелік не є вичерпним.
Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Аналіз вказаних норм вказує на можливість захисту права осіб на землю у будь-який спосіб, якщо такий спосіб є ефективним та не суперечить вимогам Закону.
Статті 116, 118 ЗК України передбачають, що громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади.
Статтею 126 ЗК України передбачено, що державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.
Згідно п. 1.12 Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» складання державного акту на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об`єднанням громадян всіх видів, проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки.
При виготовленні та видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку ч. 2ст.198 Земельного кодексу України передбачає встановлення в натурі меж земельної ділянки та погодження з суміжними землекористувачами.
Частинами першою, другою статті 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до вимог ст.155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
За приписами ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.
Належними відповідачами у справах про визнання недійсними та скасування актів про право власності на земельну ділянку є особа, якій видано державний акт про право власності на відповідну земельну ділянку та орган місцевого самоврядування чи орган виконавчої влади, що прийняв рішення про його видачу.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 листопада 2023 року у справі № 545/4706/14-ц (провадження № 61-3558св23).
Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює у тому числі й у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» від 17.05.2011 № 6 державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо незаконність його набуття не встановлена судом.
Таким чином, з огляду на те, що рішення сільського голови Желяб`єва Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 10.11.2009 року «Про погодження передачі земельної ділянки у власність та складання державного акту про право власності на земельну ділянку громадянці ОСОБА_2 », відповідачу було передано земельну ділянку, загальною площею 0,2493 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», кадастровий номер 1221484000:01:067:0107, що розташована по АДРЕСА_1 , а вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.08.2011 року було визнано винним та засуджено ОСОБА_5 , який обіймав посаду голови Любимівської сільської ради Дніпропетровського району на момент ухвалення вищевказаного рішення та видачі Державного акту, за ст.365 ч.3 КК України за фактом перевищення службових повноважень, що спричинило тяжких наслідків державним інтересам. Даним вироком було встановлено порушення головою Любимівської сільської ради ОСОБА_5 вимоги ст.ст. 12, 83 ЗК України під час виділення спірної земельної ділянки, а саме: розпорядження землями лісогосподарського призначення, що розташовані за межами населеного пункту с. Любимівка, Дніпропетровського району Дніпропетровської області, тому вимога визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку підлягає задоволенню.
Щодо вимоги позивача визнати за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, загальною площею 0,2493 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», кадастровий номер 1221484000:01:067:0107, що розташована по АДРЕСА_1 суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно по закону, а згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1статті 16 ЦК України).
Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Стаття 152 ЗК України визначає способи захисту прав на земельні ділянки та при цьому встановлює, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 25.06.2020 у справі №924/233/18). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції).
Так, зокрема, у рішенні у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" Суд наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Оцінюючи надані сторонами докази, суд вважає за необхідне застосовуючи стандарт "balance of probabilities" ("баланс ймовірностей"), за яким факт є доведеним, якщо після оцінки доказів внутрішнє переконання судді каже йому, що факт скоріше був, а ніж не мав місце, та приходить до висновку, що дійсно, між сторонами виникли договірні правовідносини.
Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Так, невизнання цивільного права полягає в запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі особи, як власника суб`єктивного права.
Право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, що відповідає правовим позиціям з постанов Верховного Суду України від 05.10.16 у справі №916/2129/15 та у постанові ВС від 29.03.18 року у справі № 904/10673/16 (постанова КЦС у складі ВС, 29.08.19, справа №367/7450/16-ц (провадження №61-30449св18)).
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Наведене узгоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у його постановах від 02.05.2018 у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 у справі № 904/8186/17, від 11.04.2019 у справі № 910/8880/18, та висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у її постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19).
Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
У постанові від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). 
У вищевказаній справі Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правило за аналогією закону (а саме, статті 392 ЦК України) має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою.
Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові за № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» констатує факт того, що відповідно дост. 41 Конституції Українита п. 2 ч. 1 ст.3, ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.
З урахування ситуації, що склалася позивачем правильно обрано спосіб захисту порушеного права та інтересу, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02)).
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
В частині 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, та згідно з ч. ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 10, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 82, 247, 259, 263-265, 280, 351, 352, 354, 355, 356 ЦПК України, суд, - 
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 , третя особа: Любимівська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, до ОСОБА_2 про визнання недійсним, скасування державного акту про право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку задовольнити.
Визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,2493 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», кадастровий номер 1221484000:01:067:0107, що розташована по АДРЕСА_1 серії ЯИ №029745 (кадастровий номер 1221484000:01:067:0107) виданий на ім`я ОСОБА_2 .
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,2493 га з цільовим призначенням «Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», кадастровий номер 1221484000:01:067:0107, що розташована по АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. 
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н. С. Краснокутська