ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року	Львів	Справа № 300/3085/25 пров. № А/857/32674/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді Кузьмича С. М.,
суддів Курильця А.Р., Мікули О.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року (ухвалене головуючим – суддею Могила А.Б. у м. Івано-Франківськ) у справі № 380/9868/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України за участю третіх осіб - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, 
ВСТАНОВИВ:
Позивачка звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просила:
визнати протиправним та скасувати пункт 6 рішення комісії Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 27.12.2024 №46/д в частині направлення на доопрацювання та відмову у призначенні ОСОБА_1 , як члену сім`ї, утриманцю загиблого військовослужбовця Збройних Сил – ОСОБА_2 – батька, на повному утриманні якого дочка – ОСОБА_1 знаходилася та одержувала від нього допомогу, яка була основним джерелом засобів для існування, одноразової грошової допомоги з підстав загибелі під час безпосередньої участі у бойових діях;
зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 , як члену сім`ї, утриманцю загиблого військовослужбовця Збройних Сил – ОСОБА_2 – батька, на повному утриманні якого дочка – ОСОБА_1 знаходилася та одержувала від нього допомогу, яка була основним джерелом засобів для існування, одноразової грошової допомоги з підстав загибелі під час безпосередньої участі у бойових діях, відповідно до ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» та п. 2 постанови КМУ від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану».
В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що має всі законні підстави для отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 15 000 000 гривень як член сім`ї та утриманець загиблого (померлого) військового згідно зі статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що діяла на момент смерті батька. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.06.2025 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано пункт 6 рішення комісії Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 27.12.2024 №46/д, в частині направлення на доопрацювання документів ОСОБА_1 . Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 , як члену сім`ї, утриманцю загиблого військовослужбовця Збройних Сил – ОСОБА_2 – батька, на повному утриманні якого дочка – ОСОБА_1 знаходилася та одержувала від нього допомогу, яка була основним джерелом засобів для існування, одноразової грошової допомоги з підстав загибелі під час безпосередньої участі у бойових діях, відповідно до ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» та п. 2 постанови КМУ від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану».
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що у межах даного спору, з огляду на наявні у справі докази, суд резюмує, що позивачка на момент смерті батька ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), проживаючи із ним в одному домі, поділяючи спільний побут, маючи взаємні права і обов`язки та ведучи спільне господарство, перебувала у статусі члена його сім`ї. У період продовження навчання, за відсутності допомоги збоку матері та постійного заробітку, знаходилась на утриманні ОСОБА_2 , що відповідає нормам Сімейного кодексу України. А в період з 01.07.2022 до 15.08.2022, враховуючи спроможність батька надавати матеріальну допомогу, маючи потребу (нужденність) у допомозі за відсутності доходу, отримувала постійну та основну допомогу, яка забезпечувала, зокрема її існування, що підтверджується, зокрема копією квитанції від 23.07.2022 щодо переведення коштів збоку батька.
Водночас суд відзначив, що національний закон України не містить жодних чітких та вичерпних критеріїв ані стосовно мінімальної величини тривалості періоду одержання членом сім`ї/утриманцем допомоги від іншого члена сім`ї/утримувача, ані стосовно співвідношення істотності допомоги утримувача відносно розміру власних доходів утриманця, ані стосовно припинення обов`язку батька продовжувати надавати допомогу власній дитині (при цьому акцентуючи увагу на відповідному обов`язку батьків щодо повнолітніх дітей).
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що обов`язковою умовою для визнання факту проживання однією сім`єю, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Для встановлення факту проживання однією сім`єю потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
Позивачка скористалися своїм правом та подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що Батько ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебував на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_5 та після 24.02.2022 був призваний за мобілізацією в умовах воєнного стану на військову службу та направлений для зарахування до особового складу військової частини НОМЕР_1 . 
Відповідно до Сповіщення сім`ї про загибель АДРЕСА_1 (вих. №1965 від 16.08.2022) ІНФОРМАЦІЯ_6 позивачці повідомлено, що 15.08.2022, під час бойових дій у Донецькій області, внаслідок артилерійського обстрілу, завданого військовими формуваннями рф, ОСОБА_2 загинув, вірний військовій присязі, у бою за Батьківщину, виявивши стійкість і мужність. Загибель «так» пов`язана із Захистом Батьківщини (а.с.18). Також серед матеріалів справи наявне свідоцтво про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 (а.с.20).
Згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2022 №1033 «Про результати службового розслідування за фактом загибелі ОСОБА_2 » було встановлено: Загибель військовослужбовця номера обслуги гранатометного відділення, гранатометного взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_3 пов`язана із виконанням бойового завдання по захисту незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України, виконуючи обов`язки військової служби при відсічі і стримуванні збройної агресії проти України, внаслідок протиправних дій з боку збройних сил російської федерації та пов`язана із проходженням військової служби і виконанням обов`язків по захисту Батьківщини. Наказом зобов`язано помічника командира військової частини фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної роботи за заявою членів сім`ї загиблого солдата ОСОБА_3 виплатити належне загиблому грошове забезпечення, включаючи види грошових компенсацій та винагород, у тому числі компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій, додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ від 28.02.2022 № 168 (а.с.30-32).
Указом Президента України від 17.04.2023 №230 ОСОБА_2 нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня (посмертно) (а.с.51).
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 у справі № 300/7499/23, яке набрало законної сили 03.07.2024, визнано протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо прийняття та направлення на розгляд ІНФОРМАЦІЯ_2 заяви від 11.09.2022 та долучених до неї документів, поданих ОСОБА_1 для призначення і виплати одноразової грошової допомоги, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у зв`язку із загибеллю її батька – ОСОБА_2 . 
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_7 прийняти та направити на розгляд до ІНФОРМАЦІЯ_2 доповідь за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 11.09.2022 та долучені до неї документи, на вирішення у порядку, встановленому наказом Міністерства оборони України №45 від 25.01.2023. 
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 розглянути і подати до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України висновок і доповідь щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (а.с.43-48).
ІНФОРМАЦІЯ_8 подано до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України висновок і доповідь (а.с.97-101). Відповідно до Висновку від 15.07.2024 №10/1/4705 третьою особою-2 зазначено, що на підставі поданих документів члени сім`ї, батьки, утриманці загиблого ІНФОРМАЦІЯ_3 військовослужбовця ОСОБА_2 мають право на отримання одноразової грошової допомоги рівними частками. Встановлено, що особа, яка звернулась за отриманням допомоги та не надала в повному обсязі документи, що підтверджують право на виплату - дочка ОСОБА_1 . Отримано інформацію, що особи, які, зокрема не звернулися за отриманням грошової допомоги: мати ОСОБА_4 (померла у 2022 році), батько ОСОБА_5 (помер у 2003 році), колишня дружина ОСОБА_6 (розлучена у 2018 році), донька ОСОБА_7 (нотаріально засвідчена заява про відмову від одноразової грошової допомоги, писати заяву на отримання допомоги не буде). ОСОБА_8 повторно не одружувався.
Згідно з п.6 Рішення комісії Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 27.12.2024 №46/д документи ОСОБА_1 направлено на доопрацювання з метою надання документів, які підтверджують, що позивачка перебувала на утриманні загиблого військовослужбовця (копії документів, виданих Пенсійним фондом України, які підтверджують право на призначення пенсії в разі втрати годувальника або факт призначення пенсії за загиблого, судове рішення про встановлення факту перебування на його утриманні на дату загибелі), що дають право на отримання одноразової грошової допомоги.
У вказаному Рішенні зазначено, що позивачка не відноситься до неповнолітньої дитини загиблого, також за документами неможливо встановити, чи є повнолітня ОСОБА_1 непрацездатною (особою з інвалідністю) і перебувала на його утриманні (а.с. 50).
Не погоджуючись з наведеним Рішенням відповідача, позивачка звернулась до суду із даним позовом. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до п. 1 ст.16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Пунктом 2 ст.16 Закону №2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується зокрема у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби;
Військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до п. 1 ст. 16-1 Закону № 2011-XII (у редакції від 13.04.2022, чинній на момент виникнення правовідносин (права на виплату одноразової грошової допомоги)) у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.
Відповідно до п.1 ст. 16-3 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений пунктом 8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону.
Пунктом 6 ст. 16-3 Закону № 2011-XII встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Вимогами ч. 9 ст. 16-3 Закону № 2011-XII закріплено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», статті 9-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та абзаців другого - восьмого пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 28.06.2023 № 3161-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168).
Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 2 Постанови № 168 установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15000000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пунктах 1-1-2 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Так, спірним в межах даної справи є наявність у дочки загиблого військовослужбовця права на отримання одноразової грошової допомоги.
Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Відтак, ст. 16-1 Закону № 2011-ХІІ не передбачає спеціального поняття ані для «члена сім`ї», ані для «утриманця», а є відсилочною - відсилає до норм Сімейного кодексу України - для встановлення статусу члена сім`ї, та Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» - для визначення кола утриманців.
Частиною 1 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон №2262-XII) передбачено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Статтею 31 Закону №2262-XII встановлено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
З огляду на викладене вище, статус утриманця у розумінні ст. 31 Закону № 2262-XII та, відповідно, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги згідно зі ст. 16-1 Закону № 2011-ХІІ, мають виключно члени сім`ї загиблого, які на час його смерті перебували на його утриманні або отримували постійну та основну допомогу, яка забезпечувала їх існування.
Поняття членів сім`ї визначається відповідно до положень Сімейного кодексу України.
Згідно зі ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відтак, для того, щоб мати право на призначення та отримання грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця, особа, яка вважає себе членом сім`ї такого військовослужбовця, повинна довести:
а) факт проживання з загиблим;
б) наявність у такої особи і загиблого спільного побуту та взаємних прав і обов`язків.
Наведені правові висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 16.04.2025 у справі №280/3747/23.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що з Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї Кутської селищної ради с.Тюдів від 06.09.2022 № 99/14-16/6, підписаного соціальним інспектором Чокинюк С., депутатом селищної ради Марчук Л. та заявницею ОСОБА_6 та затвердженого та скріпленого печаткою старости Тюдівського старостинського округу Д. Колотилом, а саме розділу ІІІ “Відомості по сім`ю” наявна така інформація: батько ОСОБА_2 , доньки ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 ) та ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 ), мати (заявниця) ОСОБА_6 . 
З Акту також слідує, що ОСОБА_2 зареєстрований в АДРЕСА_2 , але фактично проживав в АДРЕСА_3 ) разом зі своїми доньками ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . Вони разом вели спільне господарство, батько утримував своїх дітей. Даний факт засвідчують сусіди ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с.27).
Відповідна інформація щодо складу сім`ї відображена також у довідці старости Тюдівського старостинського округу від 22.08.2022 №506 (а.с.28).
Факт кровного споріднення позивачки з її батьком (загиблим військовослужбовцем ОСОБА_2 ) не був спірним між сторонами та не заперечується відповідачем.
Відповідно до рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 у справі № 300/7499/23, яке набрало законної сили 03.07.2024, судом, під час розгляду вказаної справи, було встановлено та досліджено в судовому засіданні письмові документи, які є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, що підтверджують факт проживання ОСОБА_1 разом з батьком – ОСОБА_2 , однією сім`єю, ведення з ним спільного господарства до моменту його призову на військову службу у зв`язку з мобілізацією та загибелі, а також наявність між ними взаємних прав та обов`язків і перебування на його утриманні (а.с.43-48).
Згідно з ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
До того ж, відповідачем у загальному порядку не спростовані вказані обставини.
При цьому, як встановлено судом в межах даного спору, наведені документи, серед іншого, надавались ІНФОРМАЦІЯ_11 відповідачу для розгляду Комісією, що підтверджується листом Головного управління соціальної підтримки Міністерства оборони України від 11.06.2025 №220/13/21801 із доданим до нього пакетом документів (а.с. 95-134). Разом з тим пункт 6 оспорюваного рішення, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 27.12.2024 №46/д, не містить інформації щодо їх розгляду та надання оцінки.
Крім того, серед матеріалів справи наявна копія квитанції від 23.07.2022 щодо переказу власних коштів в розмірі 7025,29 грн ОСОБА_2 - ОСОБА_7 .
Також судом з`ясовано, що рішенням Косівського районного суду від 09.07.2018, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було розірвано. 
За відомостями довідки Косівського ВДВС у Косівському районі Івано-Франківської області від 01.09.2022 ОСОБА_2 станом на 14.08.2022 як платник аліментів не обліковувався (а.с.22). Згідно із копіями нотаріально засвідчених заяв від 31.08.2022, ані позивачка, ані її сестра та мати у зареєстрованому шлюбі як в Україні так і за її межами не перебувають (а.с.33-35).
Відповідно до довідки виконавчого комітету Кутської селищної ради села Тюдів Косівського району Івано-Франківської області від 19.12.2022 №712 мати ОСОБА_7 та ОСОБА_1 - ОСОБА_6 ніде не працювала, не працює, доходів не має (а.с.41).
До того ж судом з`ясовано, що у вересні 2020 року, у віці 17 років, позивачка ( ІНФОРМАЦІЯ_9 ) вступила до Відокремленого структурного підрозділу Коломийського політехнічного коледжа НУ “Львівська політехніка”, про що свідчить копія договору про надання освітніх послуг № 05 (а.с.36) на заочну форму, навчання в якому завершила 30.06.2022 відповідно до Диплома фахового молодшого бакалавра НОМЕР_4 , виданого 30.06.2022 (а.с.37).
Згідно з Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 09.12.2022 ОСОБА_1 працювала з березня по червень 2021 року у ФОП ОСОБА_11 , отримуючи заробітну плату в розірі 6000 грн на місяць.
Відповідно до ч.1 ст. 198 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Отже, ключовими факторами, на яких ґрунтується обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей є: по-перше, потреба дитини у наданні матеріальної допомоги і, по-друге, спроможність батьків надавати таку допомогу.
За приписами частин 1,2 статті 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
На підставі викладеного вище, суд зазначає, що повнолітня дитина до досягнення нею 23 років, незалежно від форми навчання, має право на утримання від батьків, якщо потребує матеріальної допомоги у зв`язку із продовженням навчання. При цьому обов`язок батьків щодо утримання повнолітніх дітей є самостійним обов`язком.
Ба більше, позивачкою до апеляційного суду надіслано для долучення до матеріалів справи нотаріально завірений Афідевіт ОСОБА_12 з якого встановлено, що останній проходив службу в лавах ЗСУ з 27.02.2022 по 17.04.2024 на посаді заступника командира з морально-психологічного забезпечення 1 гірсько-штурмової роти 109 ОГШБ. В його роті проходив службу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Зазначає, що ОСОБА_2 про свою сім`ю завжди дбав та дуже любив, неодноразово в особистих бесідах говорив, що проживав разом зі своіми дочками ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_9 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 в АДРЕСА_3 . Йому відомо, що ОСОБА_2 неодноразово через побратимів, які йшли у відпустку передавав дочці ОСОБА_13 кошти, а також оплачував її навчання, завжди говорив, що кошти, які він їй передає є постійним та основним джерелом засобів для її існування та ОСОБА_13 перебуває на його утриманні. Перед загибеллю ОСОБА_2 на початку серпня 2022 року був у відпустці, яку провів з дочкою, допомагав їй в домашніх справах, оплачував ремонт будинку.
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції правильно резюмував, що позивачка на момент смерті батька ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), проживаючи із ним в одному домі, поділяючи спільний побут, маючи взаємні права і обов`язки та ведучи спільне господарство, перебувала у статусі члена його сім`ї. У період продовження навчання, за відсутності допомоги збоку матері та постійного заробітку, знаходилась на утриманні ОСОБА_2 , що відповідає нормам Сімейного кодексу України. А в період з 01.07.2022 до 15.08.2022, враховуючи спроможність батька надавати матеріальну допомогу, маючи потребу (нужденність) у допомозі за відсутності доходу, отримувала постійну та основну допомогу, яка забезпечувала, зокрема її існування, що підтверджується, зокрема копією квитанції від 23.07.2022 щодо переведення коштів збоку батька.
Водночас суд відзначає, що національний закон України не містить жодних чітких та вичерпних критеріїв ані стосовно мінімальної величини тривалості періоду одержання членом сім`ї/утриманцем допомоги від іншого члена сім`ї/утримувача, ані стосовно співвідношення істотності допомоги утримувача відносно розміру власних доходів утриманця, ані стосовно припинення обов`язку батька продовжувати надавати допомогу власній дитині (при цьому акцентуючи увагу на відповідному обов`язку батьків щодо повнолітніх дітей).
Як вбачається з матеріалів справи, сестра позивачки ОСОБА_7 нотаріальною посвідченою заявою від 27.02.2023, зареєстрованою в реєстрі за № 296, відмовилась від одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю батька на користь ОСОБА_1 (а.с.69).
За приписами п. 5 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2024 № 714) (далі – Порядок № 975 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), якщо одна із зазначених осіб (членів сім`ї, батьків та утриманців загиблого (померлого) військовослужбовця) відмовляється від отримання одноразової грошової допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на її отримання. Заява про відмову від отримання одноразової грошової допомоги повинна бути нотаріально посвідчена в установленому законодавством порядку.
За наведених обставин справи, позивачка є єдиним членом сім`ї загиблого під час виконання обов`язків військової служби батька - ОСОБА_2 , котра має законне право на отримання одноразової грошової допомоги, встановленої абзацом 1 пункту 2 Постанови № 168.
Крім цього, суд першої інстанції слушно зазначив, що оспорюване рішення містить посилання на норму статті 16-1 Закону № 2011-ХІІ у редакції, яка не була чинною станом на дату загибелі військовослужбовця, як того вимагає пункт 2 Постанови № 168 для реалізації права особи на отримання одноразової грошової допомоги.
Так, станом на 15.08.2022 діяла редакція вищевказаної статті (пункти 1,2) такого змісту: «У випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»»
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги» від 29.07.2022 року № 2489-IX, що набрав чинності 25.08.2022, визначено текст статті 16-1 викласти в такій редакції:
«1. У випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення)».
А тому, на час загибелі батька позивачки ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), чинною була редакція статті вказаного Закону, яка не включала до кола осіб, які можуть претендувати на одержання допомоги, дітей, які не досягли повноліття і, при цьому містила норму щодо наявності відповідного права у членів сім`ї військовослужбовця.
Відтак, мотиви уповноваженої Комісії відповідача, викладені у спірному Рішенні щодо не віднесення позивачки до неповнолітніх дітей загиблого та стосовно відсутності документів на підтвердження непрацездатності, як підстави утримання, усупереч вимогам абз. 2 п.23 Порядку №975, є необґрунтованими. 
Враховуючи наведене вище, колегія судді поділяє твердження суду першої інстанції, що ефективним способом захисту порушених прав позивачки буде зобов`язати Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 , як члену сім`ї, утриманцю загиблого військовослужбовця Збройних Сил – ОСОБА_2 – батька, на повному утриманні якого дочка – ОСОБА_1 знаходилася та одержувала від нього допомогу, яка була основним джерелом засобів для існування, одноразової грошової допомоги з підстав загибелі під час безпосередньої участі у бойових діях, відповідно до ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей” та п. 2 постанови КМУ від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану».
Такий спосіб захисту суд не вважає втручанням у дискреційні повноваження Міністерства оборони України, оскільки судовим розглядом справи встановлені обставини беззаперечного права позивачки на отримання вищевказаної одноразової грошової допомоги.
Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року у справі № 300/3085/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула