Дата документу 15.04.2026 Справа № 334/2870/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 334/2870/25 Головуючий у 1-й інстанції: Баруліна Т.Є.
Провадження № 22-ц/807/858/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Онищенка Е.А.
Подліянової Г.С.
при секретарі: Камаловій В.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Шубіна Олега Петровича, на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року  ОСОБА_2 ,в особі представника - адвоката Штабовенка Д.В., звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 28.06.2008 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.01.2023 року було розірвано, рішення набрало законної сили 02.03.2023 року. 
За час шлюбу подружжям було набуте наступне майно: 
1. Квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 6236, який оформлено на відповідача.
2. Автомобіль марки, моделі «PEUGEOT 308», 2015 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .
Зазначений транспортний засіб 09.08.2022 року був перереєстрований на нового власника на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ № 1249/2022/3323361 від 09.08.2022 року. 
Отже, автомобіль був придбаний під час шлюбу та відчужений відповідачем перед розірванням шлюбу. Згідно висновку щодо ринкової вартості вищезазначеного транспортного засобу, його середньоринкова вартість складає 407 695, 68 грн.
Транспортний засіб було придбано під час перебування сторін у шлюбі, його вибуття із власності подружжя відбулось поза волею позивачки, перед розірванням шлюбу, та половина отриманих коштів від продажу транспортного засобу не були передані позивачці. Вважає, що наразі наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 вартості транспортного засобу PEUGEOT 308 розміром 203 847,84 грн., оскільки цей автомобіль придбаний подружжям під час перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, і кожна зі сторін має рівні права на нього.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд в порядку поділу майна подружжя: 
- визнати право власності за позивачем на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; 
- стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію 1/2 вартості транспортного засобу марки, моделі «PEUGEOT 308», 2015 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , розміром 203 847, 84 грн.; 
- стягнути судові витрати.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . 
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошову компенсацію за 1/2 вартості транспортного засобу марки, моделі «PEUGEOT 308», 2015 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , у сумі 203 847, 84 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 735,47 грн. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Шубіна О.П., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що маютьзначення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за 1/2 вартості транспортного засобу марки, моделі «PEUGEOT 308», 2015 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , у сумі 203 847,84 грнскасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині вимог, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін; стягнути судові витрати.
Мотивуючи апеляційну скаргу зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачем здійснено відчуження спірного транспортного засобу на свій розсуд проти волі позивача, і не в інтересах сім`ї.
Зауважує, що ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби.
Звертає увагу, що зазначений транспортний засіб 09.08.2022 року був перереєстрований на нового власника на підставі договору купівлі - продажу, укладеного в ТСЦ, №1249/2022/3323361 від 09.08.2022 року, тобто вказаний транспортний засіб був проданий відповідачем у серпні 2022 року, під час перебування у шлюбі з позивачем.
Крім того, під час судового засідання у суді першої інстанції позивач повідомила, що про факт відчуження спірного транспортного засобу їй було відомо ще у серпні 2022 року, жодних дій, спрямованих на оскарження договору купівлі-продажу транспортного засобу її чоловіком третій особі, вона не вчиняла.
Позивач у судовому засіданні першої інстанції пояснила, що у 2022 році вона ніде не працювала та не мала постійного прибутку, є художницею та мала мінливий та нерегулярний дохід від продажу своїх картин. Влітку та восени 2022 року відвідувала країни Європи, гроші на поїздку їй надавав чоловік.
Наголошує, що матеріали цивільної справи не містять жодного доказу, що отримані кошти від продажу автомобіля були використані відповідачем одноособово у власних інтересах, а навпаки, наявні в матеріалах справи письмові докази вказують на те, що саме відповідач опікувався та утримував родину, а кошти, отримання від продажу спірного транспортного засобу, були використані виключно в інтересах сім`ї.
Від представника ОСОБА_2 – адвоката Штабовенка Д.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.
Вказує, що факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Як вбачається із відповіді РСЦ ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізьких областях № 31/29 від 17.09.2024 року, та не заперечується відповідачем, останній здійснив відчуження ТЗ відповідно до Договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ, №1249/2022/3323361 від 09.08.2022 року. При цьому, новим володільцем ТЗ є рідний брат відповідача. Допитаний у судовому засіданні син сторін ОСОБА_3 підтвердив те, що батьком (відповідачем) спірний ТЗ використовується по цей час, зокрема, в серпні коли він їздив до батька, він (відповідач) користувався вказаним автомобілем, хоча мама (позивачка) сказала, що він його продав. Отже, попри формальну перереєстрацію на власного брата, фактично володільцем цього транспортного засобу так і залишився відповідач. Якщо навіть виходити із того, що ТЗ дійсно було продано, то доказів здійснення витрат в інтересах сім`ї до матеріалів справи не додано.
Отже, рішення суду оскаржується в частині задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 грошової компенсації  1/2 вартості транспортного засобу у сумі 203 847,84 грн, в іншій частині, а саме, в частині вимог про визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині вирішених вимог про стягнення з ОСОБА_1 грошової компенсації  1/2 вартості транспортного засобу у сумі 203 847, 84 грн.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 28.06.2008 року було укладено шлюб, який зареєстровано Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міської управління юстиції, про що було складено відповідний актовий запис № 289. 
Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 30.01.2023 року у справі № 334/6538/22 шлюб між сторонами був розірваний.
Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №00046904235 від 12.09.2024 року. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син – ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , яке видане Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 11.08.2009 року. 
08 грудня 2017 року у період перебування у шлюбі ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири серії та номер 6236, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г., набув у власність квартиру АДРЕСА_1 .
Зазначене підтверджується інформаційною довідкою №405501949 від 27.11.2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Також, 10.02.2021 року у період перебування у шлюбі ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу № 06/1916 від 27 січня 2021 року набув у власність автомобіль марки, моделі «PEUGEOT 308», 2015 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , що підтверджується відповіддю РСЦ ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізьких областях № 31/29 від 17.09.2024 року. 
З відповіді РСЦ ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізьких областях №31/29 від 17.09.2024 року також вбачається, що автомобіль марки, моделі «PEUGEOT 308», 2015 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , відповідач відчужив на нового власника 09.08.2022 року на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ, №1249/2022/3323361 від 09.08.2022 року. 
З копії Договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ, №1249/2022/3323361 від 09.08.2022 року дійсно вбачається, що 09.08.2022 року ОСОБА_1 продав автомобіль марки, моделі «PEUGEOT 308», 2015 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , покупцю ОСОБА_4 за 197 500 грн. 
Як вбачається з висновку щодо вартості колісного транспортного засобу №ЕР-153/12/24 від 05.12.2024 року, який складено суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 , який діє на підставі сертифікату суб`єкта оціночної діяльності №672/21 від 09.09.2021 року, середня ринкова вартість автомобілю марки, моделі «PEUGEOT 308», 2015 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , складає 407 695,68 грн.
Позивачка ОСОБА_2 зазначає, що відповідач ОСОБА_1 відчужив вказаний автомобіль проти її волі і не в інтересах сім`ї. Покупцем при цьому є рідний брат відповідача ОСОБА_4 , до якого і перейшло право власності на автомобіль марки, моделі «PEUGEOT 308», 2015 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 . 
Крім того, 30.09.2025 року в судовому засіданні суду першої інстанції за участю педагога ОСОБА_6 було допитано неповнолітнього ОСОБА_3 , який є сином сторін у справі. ОСОБА_3 пояснив, що він проживає разом з мамою, на вихідних їздить до татка, його батьки розлучились у 2022 році. У вересні 2022 року він з батьком поїхав жити до Карпат, а мама поїхала до Європи, повернулась у жовтні або листопаді, та вони всі разом жили у Тернопільській області до нового року. Потім мати поїхала до Запоріжжя, влітку 2025 року він повернувся до Запоріжжя до мами. У них в сім`ї був автомобіль PEUGEOT 308, в серпні, коли він їздив до батька, він користувався вказаним автомобілем, хоча мама сказала, що він його продав. Батько надає кошти на утримання, коли немає стипендії або коли треба щось купити.
Сторона відповідача під час розгляду справи стверджувала, що грошові кошти, які набув відповідач внаслідок відчуження спірного автомобіля, були витрачені в інтересах сім`ї. На підтвердження вказаного надав суду копію Договору оренди житлового приміщення від 14.10.2022 року, довідку Теребовлянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів та довідки ліцею «Сихівський» Львівської міської ради. 
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).
Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанова Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18)).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).
Відповідно до частин першої, другої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
У частині третій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення в оскарженій частині, суд першої інстанції виходив із того, що автомобіль марки, моделі «PEUGEOT 308», 2015 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , є спільним сумісним майном подружжя, презумпцію спільної сумісної власності подружжя відповідач не спростував. Ураховуючи, що відповідач розпорядився спірним нерухомим майном на власний розсуд без повідомлення та згоди позивача, тому остання має право на компенсацію вартості 1/2 частки спірного транспортного засобу, виходячи з його ринкової вартості, встановленої суб`єктом оціночної діяльності  ОСОБА_5 у висновку щодо вартості колісного транспортного засобу № ЕР-153/12/24 від 05.12.2024 року.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя (постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18) та від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20 (провадження № 61-21406св21)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зазначено, що якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.
Колегія погоджується з висновком суду, що надані стороною відповідача документи (копія Договору оренди житлового приміщення від 14.10.2022 року, довідка Теребовлянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, довідки ліцею «Сихівський» Львівської міської ради) не підтверджують факт використання набутих коштів в інтересах сім`ї, а по суті підтверджують лише факт користування відповідачем орендованим майном та факт навчання дитини сторін у закладах освіти. Суду не надано документальних підтверджень у вигляді фіскальних чеків, квитанцій, розписок, платіжних доручень, саме щодо використання коштів в інтересах сім`ї.
За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний транспортний засіб набутий сторонами у шлюбі за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя, відповідач розпорядився ним на власний розсуд без письмової згоди позивача, тому вона має право на компенсацію вартості 1/2 частки зазначеного транспортного засобу.
Посилання скаржника на застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду є безпідставними, оскільки висновки у наведених заявником справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суд виходив з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. 
За своїм змістом інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції в оскарженій частині, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. 
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Шубіна Олега Петровича, залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2026 року у цій справі в оскарженій частині залишити без змін.
В іншій частині судове рішення не оскаржувалось, тому апеляційним судом не переглядалось. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 27 квітня 2026року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: Е.А. Онищенко

Г.С. Подліянова