З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22.04.2026  	Справа №607/22294/25 Провадження №2/607/2494/2026	

місто Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: 
головуючого – судді – Якімця Т.І.,
за участю секретаря судового засідання – Трембач С.О.,
за участі сторін:
представника ОСОБА_1 – адвоката Семененка С.М.,
під час розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі за правилами загального позовного провадження цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Семененко Сергій Михайлович, до Підгороднянської сільської ради Тернопільської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю 

У С Т А Н О В И В :
І. Описова частина
1. Стислий зміст позовної заяви
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Семененко С.М. – звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з цивільним позовом до Підгороднянської сільської ради Тернопільської області про визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_1 – адвокат Семененко С.М. – зазначив, що станом на 15 квітня 1991 року вказаний будинок мав статус колгоспного двору, в якому проживали та були зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Адвокат вказує, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 останнього члена колгоспного двору ОСОБА_5 – позивач успадкував та став власником 5/6 частин цього будинковолодіння. Проте, 1/6 частина цього будинку залишилася неуспадкованою, у зв`язку з неправильним визначенням частки членів колгоспного двору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яким визначено по 1/6 частині, замість правильної частини, які були покладені в основу рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 вересня 2013 року (справа № 607/15358/13-ц), за позовом ОСОБА_5 до Довжанської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно після смерті обох батьків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . У позові також зазначено, що 11 лютого 2014 року ОСОБА_5 склала заповіт на ім`я: ОСОБА_1 та ОСОБА_1 в рівних частках на все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, а вони повинні доглядати за нею, проживаючи разом із нею. У позовній заяві акцентовано увагу суду на тому, що з березня 2014 року позивач почав проживати в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , із ОСОБА_5 , вели спільне господарство, піклувався про неї до її смерті. Таким чином, він добросовісно заволодів частиною будинковолодіння та відкрито і безперервно користується цим майном більше десяти років. 
2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив
Відповідач Підгороднянська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області своїм правом на відзив, що передбачене статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України), не скористався.
3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.
Протокольною ухвалою від 15 січня 2026 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.
Представник позивача – адвокат Семененко С.М. – у судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного документа, утім подав заяву, у якій висловив прохання здійснювати розгляд справи без участі сторони позивача.
Допитаний у судовому засіданні 26.02.2026 свідок ОСОБА_6 пояснив, що товаришує з ОСОБА_1 з дитинства. За словами свідка, позивач доглядав за ОСОБА_5 з 2014 року, а після її смерті продовжує проживати за адресою: АДРЕСА_2 . На питання щодо проживання у спірному будинку інших осіб протягом останнього часу свідок відповісти не зміг.
Допитаний у судовому засіданні 26.02.2026 свідок ОСОБА_7 зазначив, що є сусідом позивача та підтвердив, що ОСОБА_1 з 2014 року доглядав ОСОБА_5 , проживав разом із нею та вів спільне господарство. Також свідок засвідчив, що за вказаною адресою більше ніхто з родичів чи інших осіб не проживав, а позивач проживає там і на цей час.
Свідок ОСОБА_1 у судовому засіданні 26.02.2026 зазначив, що є рідним братом позивача. За його словами, ОСОБА_5 склала на них заповіт за умови проживання з нею та здійснення догляду. Однак лише позивач виявив бажання та мав можливість проживати разом із ОСОБА_5 , яка була їхньою далекою родичкою. Свідок також підтвердив, що позивач проживав у спірному будинку щонайменше з 2014 року.
Відповідач Підгороднянська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області в судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.
Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Статтею 128 ЦПК України унормовано особливості виклику учасників справи у судове засідання судовими повістками про виклик. 
Верховний Суд, аналізуючи приписи пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, зазначив, що відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі, отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження (постанова від 30 листопада 2022 року, справа №760/25978/13-ц).
Згідно з частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Як було зазначено, представник позивача скористався приписами зазначеної норми. 
Тож суд вважає за можливе проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.
Такий висновок суду кореспондує з висновком Верховного Суду, який полягає у тому, що у випадку якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова від 01 жовтня 2020 року, справа №361/8331/18).
Відтак, суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, представник позивача заявив клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача, а тому, відповідно до статті 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення.
Заслухавши у попередніх засіданнях пояснення представника позивача, свідків, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив такі обставини справи.
ІІ. Мотивувальна частина
1. Фактичні обставини встановлені судом.
У інформаційній довідці Тернопільського районного госпрозрахункового БТІ про технічний стан нерухомого майна № 214 від 25 липня 2013 року вказано, що станом на 25 липня 2013 року на обліку бюро будинковолодіння АДРЕСА_2 , обліковується таким чином: 1/6 частина належить ОСОБА_3 , 1/6 частина належить ОСОБА_4 , 1/6 частина належить ОСОБА_5 , частина належить ОСОБА_2 . Станом на 31 січня 1990 року право власності на майно було зареєстровано за головою колгоспного двору: частина за ОСОБА_3 , частина за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Тернопільською районною радою 31 січня 1990 року на підставі рішення виконкому № 8 від 31 січня 1990 року № 292 (а.с. 18). 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 вересня 2013 року (справа № 607/15358/13-ц), визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/3 частину спірного об`єкта нерухомого майна, в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 (а.с. 8, 9).
11 лютого 2014 року ОСОБА_5 склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_1 в рівних частинах, посвідчений секретарем Довжанської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області Білою М.А., зареєстровано в реєстрі за № 20, яким заповіла все своє майно, яке буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право (а.с. 7).
27 квітня 2021 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації був виготовлений технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 99,7 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м., інвентаризаційна справа №б/н, на замовлення ОСОБА_1 (а.с. 19 – 21).
25 липня 2022 року державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Осадчук В.Ю. заведено спадкову справу № 528/2018, зареєстровано в реєстрі за № 292, видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_1 на 1/3 частку спірного житлового будинку, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а.с. 15).
У довідці Довжанківського старостинського округу Підгороднянської сільської ради
№ 18-07/2/92 від 24 травня 2024 року зазначено, що позивач тимчасово проживав без реєстрації за адресою АДРЕСА_2 , і з 2014 року по теперішній час здійснює нагляд за житловим будинком за цією адресою та оплачує комунальні послуги (а.с. 23).
В акті про фактичне місце проживання без реєстрації особи на території Довжанського старостинського округу Підгороднянської сільської ради за адресою: АДРЕСА_2 від 24 травня 2024 року вказано, що ОСОБА_1 здійснював нагляд за житловим будинком, оплачував комунальні послуги, що на АДРЕСА_2 , з 2014 року по теперішній час (а.с. 24).
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 305782502 від 25 липня 2022 року, за ОСОБА_1 зареєстровано
1/3 частину житлового будинку, загальною площею 99,7 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 16).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2024 року (справа № 607/13958/24) визнано за ОСОБА_1 право власності на частину спірного житлового будинку (а.с. 10 – 14).
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав № 420663806 від 01 квітня 2025 року за ОСОБА_1 зареєстровано частину житлового будинку, загальною площею 99,7 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 17).
Як вказано у висновку від 23 вересня 2025 року ринкова вартість житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , становить 199 400 грн (а.с. 22). 
2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України).
Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп).
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята).
Способи захисту у цих спірних правовідносинах визначені Цивільним кодексом України (далі – ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
2.2. Частиною першою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. 
Конституційний Суд України зазначив, що в приписові частини першої статті 41 Конституції України визначено тріаду правомочностей власника: володіння, користування, розпорядження, які він здійснює щодо певного майна, що йому належить на тій чи тій юридичній підставі, тому в розумінні цього припису власність, якою кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися, стосується майна. Відповідно, конституційний імператив щодо непорушності права приватної власності скеровано насамперед на убезпечення власника від протиправного втручання в здійснення ним своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном вільно та на власний розсуд. (абзац одинадцятий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року
№ 6-р(ІІ)/2022).
У статті 41 Основного Закону України також вказано: право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частина друга); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (частина четверта); використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома).
Головним обов`язком держави у сфері відносин власності є забезпечення захисту прав усіх суб`єктів права власності. Одним із механізмів забезпечення такого захисту є законодавче врегулювання, у межах якого чітко та вичерпно встановлено, зокрема, підстави виникнення, припинення права власності, випадки правомірного обмеження права власності, підстави і порядок здійснення такого обмеження (абзац десятий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року № 6-р(ІІ)/2022).
Наведені приписи основоположного акта держави знаходять свій розвиток насамперед у нормах цивільного законодавства. 
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
2.3. За частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. 
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 16 липня 2025 року, справа № 643/13004/23, та від 04 березня 2026 року, справа № 308/14827/22).
Відповідно до частини четвертої статті 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду, а відповідно до частини другої, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року (справа № 910/17274/17) сформулювала правовий висновок, відповідно до якого правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник (пункти 44 – 47).
Крім того, у цьому рішенні Велика Палата Верховного Суду також виснувала відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності (пункти 49 – 54).
За набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (див., висновки Верховного Суду у постановах від 26 травня 2021 року (справа № 214/3083/18), від 24 червня 2021 року (справа № 219/49/20), від 23 вересня 2021 року (справа № 206/1759/20).
Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнішньому володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
У ході судового розгляду знайшло своє підтвердження те, що позивач із 2014 року відкрито, безперервно володіє спірним будинком, поводячись із цим майном як власник.
Також встановлено, що у позивача є відповідні правові підстави для володіння зазначеним будинковолодінням, так як він є власником його 5/6 частини.
У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року (справа № 201/12550/16-ц) зазначено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком цього суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. 
Відповідач заперечень проти позову не подавав. 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Судом встановлено, що у позивача є відповідні правові підстави для володіння зазначеним будинковолодінням, адже він є власником його 5/6 частини. Разом з тим, зазначені правові підстави не поширювалися на спірну 1/6 частину житлового будинку, яка фактично залишилася неоформленою внаслідок неправильного визначення часток членів колгоспного двору у рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 вересня 2013 року (справа № 607/15358/13-ц). Матеріали справи не містять доказів набуття ОСОБА_5 чи іншими особами права власності на цю частку, а тому позивач здійснював володіння нею без правовстановлюючих документів, відкрито, безперервно та як фактичний володілець усього об`єкта нерухомості. 
За наведених обставин суд вважає, що позивач добросовісно фактично здійснює володіння усім об`єктом нерухомості, у тому числі спірною 1/6 частиною, 5/6 частини якого перебувають у його власності. У ОСОБА_1 не було правовстановлюючих документів для володіння 1/6 частиною спірного будинку, тобто він здійснював володіння цією часткою добросовісно та безтитульно. Таким чином, на думку суду, вимоги позовної заяви про визнання за позивачем частки майна у спірному домоволодінні є обґрунтованими. 
ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви
3.1. Враховуючи наведене вище, оскільки позивач довів добросовісне, відкрите та безперервне володіння нерухомим майном протягом понад десяти років, що підтверджується матеріалами справи та показаннями свідків, а відповідач не спростував зазначених обставин належними доказами, суд дійшов висновку про задоволення позову.
3.2. Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача.
Розподіляючи судові витрати у вигляді судового збору, суд керується частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України, яка передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Оскільки спір виник не з протиправних дій відповідача, судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 19, 76 – 79, 81, 89, 141, 223, 244, 258 – 268, 273 – 274, 280 – 289, 352 – 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Семененко Сергій Михайлович, до Підгороднянської сільської ради Тернопільської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю – задовольнити.
2. Визнати за  ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку набувальної давності. 
3. Судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції віднести на рахунок позивача.
4. Відповідачу надіслати копію заочного рішення суду.
5. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
6. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
7. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
8. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
9. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
10. Позивач має право оскаржити заочне рішення суду в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
11. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
12. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 22 квітня 2026 року.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 .
Відповідач: Підгороднянська сільська рада Тернопільської області, адреса місцезнаходження: вул. Зелена, 11, с. Підгороднє, Тернопільський район, Тернопільська область, код ЄДРПОУ: 14029197.

Головуючий суддя	Т. І. Якімець