ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" червня 2026 р. справа № 300/1180/26
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним і скасування рішення, а також зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
Адвокат Паньків В.Д., в інтересах ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач), звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач), в якому просить:
визнати протиправним і скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 ), оформлене протоколом від 29.08.2025 №35 про відмову у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації;
зобов`язати комісію ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 ) в особі ІНФОРМАЦІЯ_4 повторно розглянути заяву про оформлення відстрочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з урахуванням перебування на його утриманні як одинокого батька, доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка є студенткою вищого навчального закладу.
В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначає, що комісією ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 ) прийнято рішення про відмову у наданні ОСОБА_1 , відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період відповідно до абз. 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». При цьому, причиною відмови у наданні відстрочки слугував факт виповнення дитині ОСОБА_1 , яка ним самостійно виховувалася, 18-річного віку. Позивач не погоджується із зазначеним вище рішенням, оскільки донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є студентом 1 курсу Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу з стаціонарною формою навчання і потребує матеріальної допомоги у зв`язку із навчанням. Посилаючись на ст. 199 Сімейного кодексу України, представник позивача вказує, що ОСОБА_1 , як батько, зобов`язаний утримувати повнолітню дитину до 23 років, якщо вона продовжує навчання у закладі освіти.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
ІНФОРМАЦІЯ_2 скеровано суду відзив на позовну заяву, який зареєстровано судом 03.04.2026 та у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог. Зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 при ІНФОРМАЦІЯ_3 ухвалила рішення, оформлене протоколом №35 від 29.08.2025, про відмову позивачу у відстрочці від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, оскільки під час розгляду заяви позивача про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації було встановлено, що надані ним документи не підтверджують у повному обсязі підстави для надання відстрочки, передбачені законодавством. Зокрема, факт перебування на утриманні повнолітньої дитини, яка є студенткою закладу вищої освіти, сам по собі не є безумовною підставою для надання відстрочки від мобілізації, якщо відсутні інші передбачені законом обставини (непрацездатність, інвалідність, відсутність інших осіб, зобов`язаних утримувати тощо). З огляду на викладене, відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити (а.с. 40-42).
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, зазначає наступне.
Як встановлено судом з матеріалів справи, позивач засобами поштового зв`язку звернувся до відповідача із заявою від 21.08.2025 про отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (а.с. 51), до якої долучив документи на підтвердження підстав відстрочки, зокрема довідку про навчання доньки №695279 від 21.08.2025 (зв. ст. а.с. 51).
Крім того, судом встановлено, що 02.08.2022 Городенківським районним судом у справі №342/347/22 ухвалено рішення, яким розірвано шлюб між позивачем та ОСОБА_3 (а.с. 9-10).
Рішення Городенківського районного суду у справі від 01.04.2024 у справі №342/1595/23 позов ОСОБА_1 задоволено та позбавлено батьківських прав ОСОБА_4 відносно дочки ОСОБА_2 (а.с. 11-15). 
Заява позивача про надання відстрочки надійшла поштовим відправленням відповідачу 22.08.2025 та зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_8 під вхідним номером №6437.
За наслідками розгляду заяви від 21.08.2025 Комісія при ІНФОРМАЦІЯ_3 , ухвалила рішення, оформлене протоколом №35 від 29.08.2025, про відмову ОСОБА_1 у відстрочці від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період. Про вказане позивача повідомлено повідомленням від 29.08.2025 №5192, у якому зазначено причину відмови: ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_6 , згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 є повнолітньою особою, а відстрочка по даному пункту надається за наявності дітей віком до 18 років (а.с. 28). 
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, представник позивача звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено та наразі триває.
Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, надалі – Закон №389-VIII).
Окрім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі – Закон №3543-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначено засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі – підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Так, статтею 1 Закону №3543-XII визначено, що мобілізація – комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту – на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Статтею 23 Закону №3543-XII визначені категорії громадян, для яких встановлена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.
Так, згідно абз. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.
При цьому, суд зауважує, що згідно з пунктом 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 (далі – Положення №154), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах. Залежно від обсягів облікової, призовної та мобілізаційної роботи утворюються районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі - районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки). Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються, ліквідуються, реорганізовуються Міноборони.
Відповідно до абзацу 9 пункту 11 Положення №154, районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації, які надаються в установленому порядку, та проводять перевірку підстав їх надання, ведуть спеціальний облік військовозобов`язаних.
Пунктом 12 Положення №154 визначено, що керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, зокрема, видавати у межах своїх повноважень накази та розпорядження.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що до повноважень територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки належить оформлення військовозобов`язаним відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 №3633-IX було внесено зміни до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які набрали чинності 18.05.2024, зокрема статтю 22 Закону викладено в новій редакції. Так, новою редакцією статті 22 передбачено, зокрема, що «Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період визначається Кабінетом Міністрів України».
Так, Кабінет Міністрів України, на виконання вказаної норми, 16.05.2024 прийняв Постанову №560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» (надалі – Порядок №560). 
Відповідно до п. 56 Порядку №560, відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Пунктом 57 Порядку №560 передбачено, що для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:
голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);
члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).
Відповідно до п. 58 Порядку №560, за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.
Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлятися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на відстрочку з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (пункт 59 Порядку №560).
Згідно з пунктом 60 Порядку №560, комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади. На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом. Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення. У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6. У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку. До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Отже, наведеними нормами визначено, що військовозобов`язаний має право на особисте подання на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки заяви за встановленою формою з доданими до неї документами, які підтверджують право на відстрочку, а комісії, утворені при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період зобов`язані, зокрема, вивчити отриману заяву та додані до неї документи, оцінити законність підстав для надання відстрочки, й фактично розглянути такі документи протягом семи днів з дати їх надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади. Така комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки, що оформляються протоколом. У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за встановленою формою.
Як вбачається з наявних у справі матеріалів, заява ОСОБА_1 від 21.08.2025 отримана відповідачем і зареєстрована 22.08.2025 за вх. №6437 згідно наявного штампу вхідної кореспонденції (а.с. 51).
Так, з повідомлення №5192 від 29.08.2025 вбачається, що відповідачем розглянуто заяву позивача та додані до неї документи та протоколом від 29.08.2025 №35 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (а.с. 28). Підставою значиться: ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_6 , згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 є повнолітньою особою, а відстрочка по даному пункту надається за наявності дітей віком до 18 років. 
Таким чином, суд встановив, що в даному випадку відповідачем в межах повноважень розглянуто заяву позивача та додані до неї документи та прийнято за результатом її розгляду спірне рішення про відмову у наданні відстрочки.
В той же час, надаючи оцінку спірному рішенню по суті, суд зазначає наступне.
Як уже зазначено вище, абзацом 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.
Аналіз наведеної норми свідчить, що законодавцем чітко вказана підстава, при якій військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, при умові самостійного виховування дитини (дітей) віком до 18 років.
Дана норма є імперативною, вичерпною та не передбачає додаткових умов чи альтернатив окрім вказаних в нормі закону.
А тому суд відхиляє посилання представника позивача на положення Сімейного кодексу України, адже в даному випадку виникли не сімейні відносини, між позивачем і його донькою, а відносини між позивачем та ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо надання ОСОБА_1 відстрочки, що регламентовано Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Так, суд з`ясував, що позивач виховує доньку ОСОБА_2 , яка, відповідно до відомостей свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_6 , а відтак станом на дату звернення позивача із заявою від 21.08.2025 остання досягла повноліття.
В той же час, як уже зазначено вище, відповідно до вимог абзацу 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації надається військовозобов`язаній особі (жінці чи чоловіку), яка самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років, про що вказано і відповідачем у повідомленні №5192 від 29.08.2025, яким поінформовано позивача про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та про підставу такої відмови.
Оцінюючи надані позивачем до заяви про надання відстрочки документи та доводи представника позивача з цього приводу, наведені у позові, судом встановлено, що у позивача відсутні підстави для надання йому відстрочки на підставі абзацу 4 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII.
З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач правомірно відмовив в наданні відстрочки ОСОБА_1 , тобто, як суб`єкт владних повноважень, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, відтак підстави для задоволення позову відсутні.
Разом з тим, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений права у разі наявності підстав, передбачених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» повторно звернутися із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10). 
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом не вирішується.
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ВИРІШИВ:
у задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) про визнання протиправним і скасування рішення, а також зобов`язання вчинити певні дії – відмовити. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.
Представнику позивача та відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя  /підпис/  Кафарський В.В.