ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/10861/25 Суддя (судді) першої інстанції: Олексій РІДЗЕЛЬ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Файдюка В.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ради адвокатів Черкаської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
Рух справи.
26.09.2025 ОСОБА_1 звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Ради адвокатів Черкаської області про визнання протиправною бездіяльність Ради адвокатів Черкаської області щодо ненадання точної, повної та достовірної інформації на інформаційний запит позивачки від 30.04.2025 року та про зобов`язання відповідача надати точну, повну та достовірну інформацію на інформаційний запит позивачки від 30.04.2025 року.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач протиправно не надав на запит позивачки від 30.04.2025 повної та достовірної інформації, що є порушенням чинного законодавства. 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 року (прийнятого в порядку спрощеного провадження) у задоволені позовних вимог відмовлено.
Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та недоведеність їх певними доказами. 
Позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.
Крім того, апелянтом наголошено, що судом першої інстанції неповно та неправильно з`ясовано обставини у справі і висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Також апелянтом наголошено, що судом першої інстанції проігноровано відсутність належних та допустимих доказів, які входили до предмету доказування.
Апелянтом підсумовано, що матеріали справи суперечать висновкам суду першої інстанції.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.11.2025 було відкрито апеляційне провадження та справу витребувано зі суду першої інстанції, та після надходження справи до суду апеляційної інстанції, ухвалою від 18.12.2025 було призначено до слухання у порядку письмового провадження. 
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, яким підтримано висновки суду першої інстанції.
С поважних причин слухання справи продовжувалось.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 

Обставини встановлені судом. 
29.04.2025 відповідач листом №21/0/2-25 від 29.04.2025 надав позивачки інформацію на інформаційний її запит, в якому зазначено наступне (дослівно): «На електронну адресу Ради адвокатів Черкаської області надійшов Ваш інформаційний запит, згідно якого Ви просите надати точну, повну та достовірну інформацію щодо адвоката, у якого проходив стажування адвокат Моспан В. Повідомляємо, що ОСОБА_2 звернувся до Ради адвокатів Черкаської області із заявою про направлення його на стажування до адвоката Клібанської А.І. Заява ОСОБА_2 була задоволена, він був направлений на стажування до адвоката Клібанської Антоніни Іванівни (Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №27 від 25.10.1993, видане Черкаською обласною КДКА) терміном на 6 місяців. ОСОБА_2 успішно пройшов стажування та йому Радою адвокатів Черкаської області було видане Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю» (а.с.5 зворотній бік).
30.04.2025 о 12.06 позивачка направила на адресу відповідача ще один інформаційний запит, в якому дослівно (посилаючись на Закон України «Про доступ до публічної інформації» просила: «Надати точну, повну та достовірну інформацію з повним переліком документів, які підтверджують проходження стажування адвокатом В. Моспаном та надати копії відповідних документів» (а.с.4).
07.05.2025 відповідач листом №24/0/2-25 від 07.05.2025 надав відповідь на запит позивачки від 30.04.2025 наступного змісту: «На електронну адресу Ради адвокатів Черкаської області надійшов Ваш інформаційних запит, в якому Ви простите, що з метою унеможливлення сумніву щодо «успішного проходження стажування» адвокатом В.Моспаном та запобігання необхідності звернення до правоохоронних органів з питання підроблення «успіхів», сумнів у чому викликає діяльність вказаного адвоката, надати точну, повну та достовірну інформацію з повним переліком документів, які підтверджують проходження стажування адвокатом В.Моспаном та надати копії відповідних документів. Розглянувши Ваш запит на інформацію, повідомляємо наступне. Відповідно Положення про організацію та порядок проходження стажування для отримання особою свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 01 червня 2018 року № 80 з подальшими змінами та доповненнями, стажування є процес із формування і закріплення на практиці професійних знань, умінь і навичок, отриманих у результаті теоретичної підготовки особи, яка одержала свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту, щодо її готовності самостійно здійснювати адвокатську діяльність з метою отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Згідно п. 3.1 вищевказаного Положення, з метою організації стажування та оцінювання результатів стажування осіб, які відповідають вимогам пункту 1.2 статті 1 Положення, оцінювання результатів стажування здійснюється радою адвокатів регіону. Згідно статті 32 Конституції України - ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Крім того, Рада адвокатів регіону зобов`язана дотримуватися принципів конфіденційності та захисту персональних даних. Інформація про стажування адвоката, включаючи документи, що підтверджують це стажування, може містити особисті дані, які не підлягають розголошенню без згоди особи. Згідно з законодавством України, Рада адвокатів може надати загальну інформацію про стажування адвоката, але надання копій документів або детальної інформації без згоди адвокатів або наявності законних підстав може бути обмеженим. Згідно статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень та яка може поширюватися у визначено ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Розпорядники інформації, визначені частиною 1 статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного побуту та прав людини. Також повідомляємо, що на підставі статті 10 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 року використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону. Використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб`єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб`єктам відносин пов`язаних з такими даними. Використання персональних даних працівниками суб`єктів відносин, пов`язаних персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов`язків. Ці працівники зобов`язані не допускати розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які їм було довірено або які стали відомі у зв`язку з виконання професійних чи службових або трудових обов`язків, крім випадків, передбачених законом. Таке зобов`язання чинне після припинення ними діяльності, пов`язаної з персональними даними, крім випадків, установлених законом. Отже, повідомляємо, що Ваш запит стосується інформації, яка є конфіденційною та такою, що містить персональні дані, а також ОСОБА_2 не давав згоду на розголошення такої інформації» (а.с.17).
Зазначений лист відповідача отримано позивачкою 13.05.2025, що підтверджено поштовим відправленням від 08.05.2025, штрих-код 2030800086420 (а.с.18).
Вказані обставини підтверджені належним, достатніми та допустимими доказами. 

Нормативно-правове обґрунтування.
Відповідно до положень ч.1-4 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ч.1-4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації, здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації врегульовані Законом України від 2 жовтня 1992 року №2657-XІІ «Про інформацію» (далі Закон №2657-XІІ), Законом України від 13 січня 2011 року №2939-VІ «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон №2939-VІ) та іншими нормативно-правовими актами.
Частина 1 ст.3 Закону №2657-XІІ встановлено, що основними напрямами державної інформаційної політики є, зокрема: забезпечення доступу кожного до інформації; забезпечення рівних можливостей щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.
Відповідно до ст.1 Закону №2939-VI публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом. Доступ до інформації забезпечується шляхом: надання інформації за запитами на інформацію (п.1 ч.1 ст.3, п.2 ч.1 ст.5 Закону №2939-VІ).
Суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації згідно з ч.1 ст.12 Закону №2939-VІ є:
1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;
2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;
3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 Закону №2939-VІ розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:
1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;
5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.
До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють:
1) інформацією про стан довкілля;
2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;
3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;
4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).
За змістом наведених норм, можна виділити такі ознаки публічної інформації:
1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством;
2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;
3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;
4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків;
5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.
Одним із способів доступу до інформації відповідно до п.2 ч.2 ст.5 Закону №2939-VI є надання її за запитами на інформацію.
Одним із способів доступу до інформації відповідно до п.2 ч.2 ст.5 Закону №2939-VI є надання її за запитами на інформацію.
Згідно з ч.1 ст.19 Закону №2939-VI запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
На підставі ч.2 ст.19 Закону №2939-VI запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
П.6 ч.1 ст.14 Закону №2939-VI встановлено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Ч.1 ст.3 Закону №2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту, а у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Закон №2939-VI передбачає, що публічна інформація є відкритою, крім випадків, установлених законом. Водночас, вказаним Законом визначено випадки обмеження доступу до інформації.
Так, статтею 6 Закону №2939-VІ передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є:
конфіденційна інформація;
таємна інформація;
службова інформація.
Обмеження доступу до інформації відповідно до ч.2 ст.6 Закону №2939-VІ здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;
2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;
3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Відповідно ч.4 ст.6 Закону №2939-VІ інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.
Ст.7 Закону №2939-VІ визначено, що конфіденційна інформація інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.
Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Водночас відмінне за обсягом визначення конфіденційної інформації закріплено у ч.2 ст.21 Закону №2657-XII, за якою конфіденційною є інформація про фізичну особу, інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, а також інформація, визнана такою на підставі закону. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом.
Виходячи з положень ч.1 ст.7 Закону № 2939-VI, ч.2 ст.21 Закону №2657-XII та ст.32 Конституції України конфіденційна інформація може поширюватись у таких випадках:
особа самостійно встановила випадки (порядок, умови), коли ця інформація може поширюватись (наприклад, у договорі про використання прав на комерційну таємницю);
коли особа у відповідь на прохання/пропозицію дає згоду на використання своїх конфіденційних даних. При цьому використання таких даних третьою особою здійснюється відповідно до умов наданої особою згоди;
коли закон дозволяє певним суб`єктам отримувати та використовувати конфіденційну інформацію без згоди особи. У таких випадках суб`єкт діє на виконання установлених повноважень та для досягнення визначеної мети (наприклад, отримання конфіденційної інформації в ході оперативно-розшукової діяльності або в ході проведення досудового слідства) і поширення конфіденційної інформації обмежується положеннями закону;
коли розголошення конфіденційної інформації відповідає суспільному інтересу і право громадськості знати цю інформацію переважає шкоду, яку може бути завдано особі поширенням її конфіденційної інформації.
Так, ч.2 ст.7 Закону №2939-VІ визначено, що розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Ці положення узгоджуються з положеннями ч.2 ст.32 Конституції України відповідно до якої не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Умови, за яких можливо поширити конфіденційну інформацію, також передбачені ч.1 ст.29 Закону України "Про інформацію", відповідно до якої інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.
З урахуванням положень ч.2 ст.7 Закону №2939-VI та ч.2 ст.32 Конституції України суспільними інтересами (інтерес громадськості), у яких конфіденційна інформація може бути поширена, є лише інтереси національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Вимога ч.1 ст.29 Закону України "Про інформацію" щодо встановлення переваги потенційної шкоди від поширення конфіденційної інформації над правом громадськості знати її відображає принцип пропорційності обмеження права, який є аспектом принципу верховенства права, передбаченого статтею 8 Конституції України і через призму якого досліджується правомірність будь-якого обмеження права, в тому числі права на отримання інформації.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 5 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон №5076-VI).
Згідно зі ст.2 Закону №5076-VI Адвокатура України - недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом.
Адвокатуру України складають всі адвокати України, які мають право здійснювати адвокатську діяльність.
З метою забезпечення належного здійснення адвокатської діяльності, дотримання гарантій адвокатської діяльності, захисту професійних прав адвокатів, забезпечення високого професійного рівня адвокатів та вирішення питань дисциплінарної відповідальності адвокатів в Україні діє адвокатське самоврядування.
На підставі ч.1 ст.5 Закону №5076-VI Адвокатура є незалежною від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб.
Ч.1 ст.6 Закону №5076-VI передбачено, що адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного згідно із Законом України "Про забезпечення функціонування української мови як державної", має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
Згідно зі ст. 10 Закону №5076-VI стажування полягає в перевірці готовності особи, яка отримала свідоцтво про складення кваліфікаційного іспиту, самостійно здійснювати адвокатську діяльність. Стажування здійснюється протягом шести місяців під керівництвом адвоката за направленням ради адвокатів регіону.
За результатами стажування керівник стажування складає звіт про оцінку стажування та направляє його раді адвокатів регіону.
Результати стажування оцінюються радою адвокатів регіону протягом тридцяти днів з дня отримання звіту.
За оцінкою результатів стажування рада адвокатів регіону приймає рішення про: видачу особі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; продовження стажування на строк від одного до трьох місяців.
Статтею 11 Закону №5076-VI передбачено, що особа, стосовно якої радою адвокатів регіону прийнято рішення про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, не пізніше тридцяти днів з дня прийняття цього рішення складає перед радою адвокатів регіону присягу адвоката України такого змісту: «Я, (ім`я та прізвище), урочисто присягаю у своїй адвокатській діяльності дотримуватися принципів верховенства права, законності, незалежності та конфіденційності, правил адвокатської етики, чесно і сумлінно забезпечувати право на захист та надавати правову допомогу відповідно до Конституції України і законів України, з високою відповідальністю виконувати покладені на мене обов`язки, бути вірним присязі».
Згідно зі ст. 12 Закону №5076-VI особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України.

Висновки суду.
Таким чином, позивачка звернувшись до суду з цим позовом вважає, що порушені її права на отримання публічної інформації, на норми якого закону вона зверталась до відповідача із запитами про отримання інформації.
Тому, зі системного аналізу вищенаведених норм законів, слід зробити висновок, що визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.
Проте, виходячи із норм Закону №2939-VI та положень Конституції України, інтерес громадськості, у яких конфіденційна інформація може бути поширена, є лише інтереси національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Крім того, перевага потенційної шкоди від поширення конфіденційної інформації над правом громадськості знати її відображає принцип пропорційності обмеження права, який є аспектом принципу верховенства права, передбаченого статтею 8 Конституції України і через призму якого досліджується правомірність будь-якого обмеження права, в тому числі права на отримання інформації.
Суд першої інстанції правильно наголосив, що такий підхід також відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (статті 8) та практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до яких втручання у право на приватність особи можливе, якщо воно ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.
Крім того, суд першої інстанції врахував висновки Конституційного Суду України, відображеною у рішенні від 20.01.2012 №2-рп/2012, а саме те, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.
Доводи апелянта полягають у тому, що апелянт не згодна з висновками суду першої інстанції, що інформацію, яку вона просила відповідача їй надати, їй не було надано, а саме «надати точну, повну та достовірну інформацію з повним переліком документів, які підтверджують проходження стажування адвокатом В. Моспаном та надати копії відповідних документів» (а.с.4).
Проте, суд першої інстанції вважає, що відповідач листом від 07.05.2025 вих.№24/0/2-25 та листом від 29.04.2025 №21/0/2-25 надав позиваці повну, точну та достовірну інформацію на її інформаційний запит від 30.04.2025.
Колегія суддів погоджується з таким висновком.
30.04.2025 позивачка просила інформацію щодо проходження стажування адвокатом В. Моспаном і ця інформація міститься у відповіді відповідача від 29.04.2025 №21/0/2-25 , а саме те, що « ОСОБА_2 звернувся до Ради адвокатів Черкаської області із заявою про направлення його на стажування до адвоката Клібанської А.І. Заява ОСОБА_2 була задоволена, він був направлений на стажування до адвоката Клібанської Антоніни Іванівни (Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №27 від 25.10.1993, видане Черкаською обласною КДКА) терміном на 6 місяців. ОСОБА_2 успішно пройшов стажування та йому Радою адвокатів Черкаської області було видане Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю» (а.с.5 зворотній бік).
Щодо «надання копії відповідних документів», що просить позивачка у запиті від 30.04.2025, то відповідач надав повну, точну та достовірну інформацію про чинне законодавство з цього питання, а саме те, що запит позивачки стосується інформації, яка є конфіденційною та такою, що містить персональні дані, і адвокат Моспан В.В. не давав відповідачу такої згоду на її розголошення. 
Таким чином, колегія суддів згодна з висновком суду першої інстанції, що позиваці відповідач надав вичерпну інформацію на її запит від 30.04.2025, і такі обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, через що доводи апелянта про неправильне встановлення судом першої інстанції обставин у справі і відсутність належних доказів колегією судді не приймаються. 
Апелянтом доводи її апеляційної скарги не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами. 
Відповідно до ч.1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. 
Отже, доводи апелянта колегія суддів вважає такими, що не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. 
Позивачем не доведено протиправність дій відповідача.
Крім того, надаючи оцінку всім іншим доводам апелянта, судова колегія наголошує що приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 р. - залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ради адвокатів Черкаської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 ст.263 , п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Колегія суддів: О.В. Карпушова 

О.В. Епель

В.В. Файдюк