РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

22 травня 2026 року	Справа №160/28284/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Конєвої С.О. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №52986/09-01 від 24.09.2025р., -
УСТАНОВИВ:
30.09.2025р. через систему «Електронний суд» Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області та просить:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення, прийняте Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області від 24.09.2025р. №52986/09-01.
Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням до неї було застосовано штрафні санкції у розмірі 136000 грн. за проведення у період з 02.05.2024р. по 03.05.2024р. розрахункових операцій через РРО, відомості про який у Єдиному реєстрі ліцензіатів з виробництва та обігу спирту етилового, спиртових дистилянтів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, були відсутні, що є порушенням з її боку пп.13 п.4, п.6 пп.6,7 п.10 Закону №3817-ІХ від 18.06.2024р. та п.226.7 п.226.9 ст.226 ПК України. Позивачка не погоджується з наведеним вище рішенням, вважає його несправедливим та протиправним посилаючись на те, що із акту перевірки від 08.09.2025р. та оспорюваного рішення неможливо зрозуміти, які конкретно положення законодавства вона порушила, а саме: відповідач зазначив лише пункту і підпункти цього закону, однак, самі статті Закону №3817-ІХ, до якого ці пункти належать, не зазначив; стаття 226 ПК України (зазначена у спірному рішенні) стосується маркування підакцизних товарів і не має відношення до порушень проведення розрахункових операцій; Закон №3817-ІХ від 18.06.2024р. був прийнятий пізніше дат вчинення розрахункових операцій, тому норми вказаного Закону нею не могли бути порушені через те, що його норми ще не набрали чинності та не існували, відповідно, до проведення нею розрахункових операцій, які мали місце 02.05.2024 та 03.05.2024р., його норми не можуть бути застосовані в силу ст.58 Конституції України, оскільки його приписи не мають зворотної дії в часі; п. 23 ч.2 ст.73 Закону від 18.06.2024р. №3817-ІХ передбачена максимальна санкція за вказані у ній порушення у розмірі 68000 грн., однак, з наданого розрахунку неможливо зрозуміти, за яким принципом розраховувалась штрафна санкція і чому вона перевищує розмір, встановлений законом, фактично детальний розрахунок відсутній, що свідчить про порушення відповідачем пп.5 п.5 розділу ІІ Порядку №1204. Окрім того, позивачка посилається і на порушення відповідачем процедури призначення та проведення перевірки, а саме: у акті не наведено на підставі яких доказів відповідач встановив відповідне порушення, лише зафіксовано саме таке порушення; у наказі про призначення перевірки незрозуміло обсяг питань, які підлягали перевірки, а саме: зі змісту наказу неможливо дійти однозначного висновку, які конкретно питання є предметом перевірки і які підстави для перевірки питань оформлення трудових відносин та інших питань, контроль за дотриманням яких покладено на відповідача; у наказі зазначено, що вона повинна бути розпочата 28.08.2025р., а за фактом перевірка розпочалась 29.08.2025р. згідно акту перевірки; згаданим наказом було визначено провести фактичну перевірку тривалістю не більше 10 діб за період з 29.06.2023р. по дату фактичної перевірки, проте, перевірка була проведена з 29.08.2025р. по 05.09.2025р., відтак, відповідач у межах цієї перевірки мав оцінити правомірність дій позивача, вчинених саме за вказаний період, а перевірка даних за минулий період носить характер документальної перевірки, тому такі дії у рамках фактичної перевірки вчинятися не можуть, а відповідно, і не можуть слугувати підставами для застосування до неї штрафних санкцій.
Ухвалою суду від 06.11.2025р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 05.12.2025р. у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази на підтвердження правомірності прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, виходячи з вимог ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
На виконання вищенаведеної ухвали суду, 20.11.2025р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні адміністративного позову позивачці відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що у ході проведення фактичної перевірки позивачки за ардесою її господарської діяльності – торгівельного павільйону - АДРЕСА_1 встановлено порушення позивачкою пп.13 п.4, п.4,7 п.10 ст.34 Закону від 18.06.2024р. №3817-ІХ, а саме: проведення реалізації підакцизних товарів, розрахункових операцій із застосуванням РРО, наявного у місці торгівлі, відомості про який відсутні у Єдиному державному реєстрі ліцензіатів з виробництва спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, що використовується в електронних сигаретах (далі – Єдиний реєстр ліцензіатів) за результатами якої був складений акт №3913/04-36-09-04/2218000104 від 08.09.2025р. та дійсно у цьому акті була допущена технічна помилка, а саме: відсутність статті Закону від 18.06.2024р. №3817-ІХ. Проте, на переконання відповідача, дана технічна помилка має виключно формальний характер та не спростовує порушення, які зазначені в акті. Щодо порушення ст.34 Закону №3817-ІХ відповідач зазначив, що позивачкою була подана заява до контролюючого органу про переоформлення ліцензій на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами, де у пункті 11 позивачка зазначила, що за вказаною вище адресою внесені відомості про використання реєстратора розрахункових операцій (далі – РРО) за №3001138400, однак, згідно з інформаційних баз даних податкового органу встановлено, що 02.05.2024 та 03.05.2024 позивачка продовжувала використовувати старий РРО, а саме: №3000322176, відповідно до зазначених порушень, контролюючий орган застосував штрафну санкцію у розмірі 136000 грн. на виніс оспорюване податкове повідомлення-рішення. Щодо правомірності застосування інформації з баз даних податкового органу, відповідач послався на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 09.09.2024р. №280/6832/23, від 06.02.2025р. у справі №120/11036/23 за яким зроблено висновок про можливість використання податковим органом під час проведення фактичної перевірки податкової інформації, яка міститься в СОД РРО. За викладеного, відповідач вважає, що оспорюване податкове повідомленні-рішення є законним та обґрунтованим, складеним на підставі та у відповідності до норм чинного законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 22.05.2026р. у зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці, велику завантаженість справами військовослужбовців та, як наслідок, об`єктивну неможливість прийняття у цей період рішень у справах, на підставі ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд даної справи було продовжено до 22.05.2026р.
Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 22.05.2026р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
За приписами ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті заяви.
Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.
ОСОБА_1 27.07.1998р. зареєстрована як фізична особа підприємець за адресою: АДРЕСА_2 , видом економічної діяльності позивачки є 47.11 - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, перебуває на обліку як платник податків у Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області (Павлоградська ДПІ), про що свідчить зміст копії Виписки з ЄДРПОУ від 16.04.2013р., яка міститься в матеріалах справи та змістом акту перевірки у частині, що учасниками справи не оспорюється.
27.08.2025р. ГУ ДПС у Дніпропетровській області було прийнято наказ за №5363-п «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 » з метою дотримання законодавства, яке регулює виробництво та обіг спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв і тютюнових виробів на підставі, зокрема, п.п.80.2.5 п.80.2 ст.80 (підстава проведення фактичної перевірки – здійснення функцій, визначеним законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального) ПК України, Закону України від 18.06.2024р. №3817-ІХ, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), інших нормативних актів, контроль за дотриманням яких покладено на ГУ ДПС у Дніпропетровській області, а саме: провести фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , торгівельний павільйон, з питань дотримання законодавства у сфері виробництва, зберігання та обігу підакцизних товарів. Період діяльності, який буде перевірятись: з 29.06.2023 по дату завершення перевірки. Перевірку розпочати з 28.08.2025, тривалістю не більше 10 діб (п.1 наказу), про що свідчить змін копії наведеного наказу.
На підставі вищенаведеного наказу, 29.08.2025р. о 16 год. 40 хв. (початок перевірки) 05.09.2025р. 17.00 (закінчення перевірки) посадовими особами контролюючого органу було проведено фактичну перевірку торгівельного об`єкта: торгівельного павільйону, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить суб`єкту господарювання – ФОП ОСОБА_1 , за результатами якої був складений акт№3913/04-36-09-04/ НОМЕР_1 від 08.09.2025р., копія якого наявна у матеріалах справи.
За висновками згаданого акту фактичної перевірки було встановлено порушення позивачкою пп.13 п.4, пп.6,7 п.10 Закону України №3817-ІХ, п.1, 2, 10 ст.3 Закону №265/95-ВР, а саме: проведення реалізації підакцизних товарів (горілка, пиво, сигарети) розрахункових операцій із застосуванням РРО модель РРО: МІNI-T 400ME заводський номер ПБ4101421154, фіскальний №3000322176 в період з 02.05.2024 року по 03.05.2024р., наявний у місці торгівлі, відомості про який відсутні у Єдиному реєстрі ліцензіатів, про що свідчить зміст копії наведеного акту від 08.09.2025р., наявного у справі.
На підставі наведених висновків акту перевірки, 24.09.2025р. ГУ ДПС у Дніпропетровській області було прийняте податкове повідомлення-рішення форми «С» за №52986/09-01 за змістом якого видно, що за порушення пп.13 п.4, пп.6,7 п.10 Закону України №3817-ІХ, п.226.7 п.226.9 ст.226 ПК України (проведення реалізації підакцизних товарів, розрахункових операцій із застосуванням РРО, наявний у місці торгівлі, відомості про який відсутні у Єдиному реєстрі ліцензіатів, на підставі, зокрема, п.23 ч.2 ст.73 Закону №3817-ІХ від 18.06.2024р. за платежем – «Амін. штрафи та інші санкції»», до позивачки застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 136000,00 грн., про що свідчить зміст копії наведеного податкового повідомлення-рішення та копія розрахунку штрафних (фінансових) санкцій до акту перевірки від 08.09.2025р., наявних у матеріалах справи.
Правомірність прийняття відповідачем вищенаведеного податкового повідомлення-рішення №№52986/09-01 від 24.09.2025р. є предметом спору у цій справі.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.
Щодо дотримання контролюючим органом процедури проведення фактичної перевірки в аспекті достатності відображення в наказі підстав для її проведення (у наказі відсутні посилання на обсяг питань, які підлягали перевірці; відсутні підстави для перевірки питань оформлення трудових відносин та інших питань, контроль за дотриманням яких покладено на відповідача), суд зазначає про таке.
У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 826/17123/18 у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, сформульований такий правий висновок: "оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства про проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства".
У ще одній справі (постанова від 22 вересня 2020 року у справі № 520/8836/18), окрім наведених, палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду обґрунтувала відсутність підстав до запропонованого колегією відступу від раніше висловленої правової позиції такими висновками: "перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом" та "встановлені судами обставини щодо протиправності призначення та проведення відповідачем перевірки, за наслідками якої і було прийнято оскаржуване податкове повідомлення - рішення, є достатніми для висновку про протиправність податкового повідомлення - рішення, а тому відсутня необхідність перевірки порушення позивачем пункту 181.1 статті 181 Податкового кодексу України, як підстави для донарахування суми грошового зобов`язання".
Отже, установивши таке порушення процедури проведення перевірки, наслідком якого є визнання протиправними її результатів, до аналізу інших обставин, суд не може переходити, з огляду на викладену вище сталу і послідовну практику Верховного Суду
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 440/1993/23.
Застосовними у цій справі також є висновки Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 816/228/17, відповідно до яких неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. Підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.
Відтак, із наведеного слідує, що допущене контролюючим органом кожне порушення процедури призначення і проведення перевірки, яке заявлене в межах конкретної справи, оцінюється судом на предмет його «істотності» чи «не істотності». 
Виявлення під час розгляду справ допущення контролюючим органом істотних порушень норм податкового законодавства (до прикладу, встановлення факту відсутності законних підстав для призначення перевірки), це за висновками Верховного Суду може спричиняти наслідки у вигляді скасування рішень, прийнятих за її наслідками. Водночас, ті процедурні порушення, які за своїм змістом не є істотними за практикою Верховного Суду таких наслідків не спричиняють.
Так, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно з підпунктом 62.1.3 пункту 62.1 статті 62 ПК України передбачено, що одним із способів здійснення податкового контролю є проведення перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Пунктом 75.1 статті 75 ПК України встановлено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Відповідно до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Статтею 80 Податкового кодексу України визначені підстави для призначення фактичної перевірки, порядок її проведення та оформлення результатів. Також встановлено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Відповідно до пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема:
- 80.2.5. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах і пального, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, та/або масовими витратомірами, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.
Відповідно до пункту 81.1 статті 81 ПК України однією з обов`язкових умов для початку проведення фактичної перевірки встановлено пред`явлення платнику податків копії наказу про проведення перевірки. Також визначено вимоги до такого наказу, а саме - він має містити: дату видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.
Абзацами п`ятим і шостим пункту 81.1 статті 81 ПК України встановлено, що непред`явлення або не надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки. Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.
Щодо підстав проведення перевірки, які викладені в наказі, на підставі якого податковий орган здійснив перевірку позивачки, то суд звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 28 травня 2024 року у справі № 280/1431/23, відповідно до яких правовий аналіз пункту 80.2 статті 80 ПК України свідчить про те, що здебільшого підстави, передбачені у відповідних підпунктах цієї норми, встановлюють лише єдину передумову для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків вимог законодавства у певній сфері, яка і є фактичною підставою для проведення перевірки.
Однак підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України встановлює дві: (1) наявність та/або отримання певної інформації; (2) здійснення контролюючим органом функцій, визначених законодавством у відповідній сфері.
Саме тому цей підпункт пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України має істотну особливість у його застосуванні порівняно з іншими підпунктами цієї норми, яка і зумовлює висновок про те, що саме лише посилання на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України у рішенні про проведення перевірки не є мінімально достатнім обсягом інформації, яка має відображатися у наказі відповідно до абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України щодо зазначення у наказі підстави для проведення перевірки.
Оскільки підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України встановлює в одному підпункті статті дві самостійні (окремі) підстави для проведення перевірки, то у наказі про призначення перевірки контролюючий орган поряд з юридичною підставою у вигляді нумераційного позначення зобов`язаний відобразити конкретну з таких двох фактичних підстав, яка і зумовила прийняття рішення про проведення перевірки, або ж обидві, в обсязі, достатньому для ідентифікації однієї з двох (або обох в сукупності у разі їх наявності). Відображення такої фактичної підстави не обов`язково має бути сформульоване тотожно до змісту правової норми, якою ця підстава встановлена, проте, повинна бути чітко визначена та змістовно відповідати правовій нормі.
Тобто, у разі, якщо фактичною підставою для призначення фактичної перевірки стала наявність (отримання) певної інформації, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України повинен щонайменше зазначити про «наявність (отримання) інформації щодо можливого порушення» або ж зазначити реквізити документа, який слугував приводом для призначення перевірки і містить таку інформацію. Аналогічно, якщо фактичною підставою для призначення фактичної перевірки стало здійснення відповідних функцій, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України повинен саме про це зазначити. Відповідно, якщо підставою для призначення перевірки відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України стала сукупність фактичних підстав, передбачених цією нормою, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України має це відобразити у вищезазначений спосіб.
Саме такий обсяг інформації у наказі, прийнятому відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, можна вважати мінімально достатнім в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України щодо зазначення у наказі підстави для проведення перевірки, оскільки надає платнику податків загальне розуміння про підставу її призначення та відповідний предмет перевірки. Таке інформування про фактичну обставину має бути наведено саме серед підстав для проведення перевірки, тобто перед резолютивною частиною наказу. У разі, якщо наказ відповідає вимогам щодо відображення у ньому мінімально достатнього обсягу інформації щодо підстави для проведення перевірки, такий наказ не може вважатися оформленим з істотним порушенням вимог чинного законодавства. Як наслідок, такий наказ не можна вважати протиправним, оскільки його недоліки в розумінні статті 81 Податкового кодексу України не є настільки значущими, що ставлять під загрозу можливість реалізації платником податків своїх прав.
Так, зі змісту копії наказу на проведення фактичної перевірки позивачки від 27.08.2025р. №5363-п судом встановлено, що останній містить підстави для проведення фактичної перевірки за п.п.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України, у якому акцентовано увагу, що підставою для фактичної перевірки є - «здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального».
Також і у пункті 1 згаданої копії наказу від 27.08.2025р. №5363-п конкретизовано, що наказано провести фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , (зупинка 40 років Жовтня), торговий павільйон, з питань дотримання законодавства у сфері виробництва, зберігання та обігу підакцизних товарів.
Тобто, аналіз згаданого вище наказу свідчить про те, що його зміст містить як конкретизовані підстави, визначені у п.п.80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України, для проведення фактичної перевірки, так і обсяг питань, який підлягав перевірці у межах проведення спірної фактичної перевірки.
Відтак, враховуючи, що у вказаному наказі наявний мінімально достатній обсяг інформації про загальне розуміння про підставу її призначення та відповідний предмет перевірки позивачки, що спростовує її аргументи про його незрозумілість, суд приходить до висновку, що процедурні порушення щодо не зазначення у ньому підстав та обсягів питань, які підлягали перевірці (правильності оформлення наказу), що є одною із підстав даного позову, з боку контролюючого органу відсутні, а відповідно, ці обставини не можуть бути обрані судом обґрунтованими підставами для визнання протиправним та скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення.
Що стосується таких недоліків процедури оформлення оспорюваного податкового повідомлення-рішення, а саме: зазначенні лише пункту і підпунктів Закону №3817-ІХ від 18.06.2024р., проте, не зазначення статей цього Закону; зазначення ст. 226 ПК України, яка має відношення до маркування підакцизних товарів і не стосується порушень щодо проведення РРО; відсутність детального розрахунку до оспорюваного податкового повідомлення-рішення, суд зазначає про наступне.
Загальні підходи до оцінки недоліків форми рішення сформульовані Верховним Судом у постановах від 19.05.2020 у справі № 820/2300/18, від 30.04.2020 у справі № 810/384/16, від 17.03.2020 у справі № 808/4140/15, від 25.01.2019 у справі № 812/1112/16, від 23.11.2023 у справі № 815/3358/15, але не виключно, в яких Верховний Суд звертає увагу, що окремі дефекти форми рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування. Якщо спірне рішення прийняте контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане судом правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів. Технічні помилки не є істотними недоліками форми оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Суд зазначає що відповідно до абз. 6 п.п. 58.1.1 п.58.1 ст. 58 ПК України до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) та штрафних (фінансових) санкцій.
Тобто, вказаною нормою не встановлено прямого обов`язку надсилання податковим органом розрахунку податкового зобов`язання. Такий розрахунок додається до податкового повідомлення-рішення за наявності такого.
Аналогічний висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 19.11.2018 у справі № 804/5370/17, а також і у постанові цього Суду від 15.03.2024р. у справі №810/853/17.
Так, як у акті перевірки від 08.09.2025р., так і у оспорюваному податковому повідомленні-рішенні зазначено, що підставою для застосування штрафної санкції до позивачки у розмірі 136000,00 грн. є встановлення факту проведення реалізації підакцизних товарів, із застосуванням РРО, наявного у місці торгівлі, відомості про який у Єдиному реєстрі ліцензіатів відсутні.
Окрім того, позивачкою до позову було додано і копію розрахунку штрафних (фінансових) санкцій до акту фактичної перевірки №3913/04-36-09-04/2218000104 від 08.09.2025р. ФОП ОСОБА_1 зі змісту якого можна встановити, що до позивачки були застосовано штрафні санкції за вищенаведене порушення, а саме: проведення реалізації підакцизних товарів, із застосуванням РРО, наявного у місці торгівлі, відомості про який у Єдиному реєстрі ліцензіатів відсутні.
При цьому, зі змісту згаданого розрахунку вбачається, що у ньому зазначена загальну суму штрафних (фінансових) санкцій по акту перевірки, яка складає 136000,00 грн.
Вказане свідчить про те, що максимальний розмір штрафу контролюючим органом, що становив 68000 грн. за одне порушення за приписами п.23 ч.2 ст.73 Закону №3817-ІХ від 18.06.2024р. було помножено на 2, виходячи з 2-х виявлених порушень за 02.05.2024 та за 03.05.2024 згідно наведеного вище акту перевірки від 08.09.2025р.
Отже, такі факти як помилки щодо зазначення пунктів, підпунктів закону, але не зазначення статті Закону №3817-ІХ, зазначення ст. 226 ПК України, яка має відношення до маркування підакцизних товарів і не стосується порушень щодо проведення РРО відсутність детального розрахунку штрафних санкцій та інші технічні помилки, не впливають на законність оспорюваного податкового повідомлення-рішення та не можуть бути обрані самостійною підставою для визнання такого рішення контролюючого органу недійсним.
Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23.11.2023р. у справі №815/3358/15 та у постанові від 15.03.2024р. у справі №810/853/17.
При цьому, суд зазначає, що допущення у податковому повідомленні-рішенні згаданих вище технічних помилок та надсилання податковим органом податкового повідомлення-рішення без розрахунку податкового зобов`язання не впливає на обов`язок особи сплатити встановлені податковим законодавством податки та збори.
Також не заслуговують на увагу і аргументи позивачки щодо того, що у наказі зазначено, що за змістом згаданого наказу перевірка повинна була розпочатися 28.08.2025р., а фактично розпочалася з 29.08.2025р., з огляду на те, що по-перше, жодними приписами податкового законодавства не передбачено, що посадові особи відповідача мають розпочати таку перевірку саме в цей день, і початок її проведення після цією дати, тобто 29.08.2025р. у межах строку її проведення – 10 діб не заборонено; по-друге, зазначені обставини не є порушенням відповідної процедури проведення фактичної перевірки за приписами податкового законодавства.
Є безпідставними та необґрунтованими доводи позивачки з приводу того, що посадові особи відповідача мали оцінити у межах фактичної перевірки її дії, вчинені у період з 29.08.2025р. по 05.09.2025р., і в рамках цієї фактичної перевірки не мали права перевіряти минулий період, оскільки вказані твердження спростовуються тим, що контролюючі органи мають право провести перевірку (виїзну, невиїзну, фактичну, камеральну та інші) та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що визначено п.102.1 ст.102 ПК України.
З огляду на встановлені вище обставини та аналіз чинного вище законодавства, яким врегульовано процедуру призначення та проведення фактичної перевірки у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у ході призначення та проведення фактичної перевірки при оформленні наказу на таку перевірку від 27.08.2025р. №5363-п та оформлення оспорюваного податкового повідомлення-рішення контролюючим органом відповідну процедуру було дотримано, а відтак, з підстав порушення процедури призначення і проведення фактичної перевірки спірне рішення визнанню протиправним та скасуванню не підлягає.
Що стосується суті виявлених позивачкою порушень та правомірності застосування податковим органом до даних правовідносин приписів Закону від 18.06.2024р. № 3817-ІХ, суд зазначає наступне.
Як свідчить зміст позову, факт виявленого у ході вищезгаданої фактичної перевірки порушення, а саме: проведення реалізації підакцизних товарів, ( цей факт мали місце 02.03.2024р. та 03.05.2024) із застосуванням РРО, наявного у місці торгівлі, відомості про який у Єдиному реєстрі ліцензіатів були відсутні, позивачкою не оспорюються.
Разом з тим, позивачка заперечує у позові застосування до неї штрафної санкції у розмірі 136000,00 грн. за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням посилаючись, серед іншого, на ті обставини та підстави, що на момент порушення, яке мало місце 02.05.2024р. та 03.05.2024р., приписи Закону №3817-ІХ від 18.06.2024р. не діяли, а відповідно, не мають зворотної дії в часі, тому до правовідносин, які мали місце у згадані дати, його норми застосовані були не можуть згідно ст.58 Конституції України.
У відзиві на позов відповідачем вказані обставини та підстави позову були представником відповідача проігноровані, оскільки відповідного спростування цим обставинам не наведено та доказів до нього не додано у порушення вимог п.5 ч.2 ст.162 КАС України.
Надаючи правову оцінку наведеним у позові обставинам, у цьому контексті суд зазначає про таке.
Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст.58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997р. №1-зп, від 09.02.1999р. №1-рп/99, від 05.04.2001р. №3-рп/2001, від 13.03.2012р. №6-рп/2012 встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона розпочинається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто, до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
У пункті 2 рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 року у справі №1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини 1 статті 55 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроспективна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто, до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Отже, із аналізу вищенаведених приписів, слід дійти висновку, що до події (факту виявленого порушення), яка мала місце 02.05.2024р. та 03.05.2024р., підлягають застосуванню приписи законодавства про застосування штрафних (фінансовх) санкцій, які діяли на момент настання такої події (факту виявленого порушення).
Так, як встановлено судом із матеріалів справи та не спростовано відповідачем, приписи Закону №3817-ІХ були прийняті 18.06.2024р. та набрали чинності - 27.07.2024р.
Вказані встановлені судом обставини жодними належними, достатніми та допустимими доказами відповідачем не спростовані.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що до даних правовідносин, які мали місце 02.05.2024р. та 03.05.2024р., приписи Закону №3817-ІХ від 18.06.2024р., які набрали чинності 27.07.2024р., про накладення на позивачку штрафних санкцій за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням, застосовані бути не можуть, оскільки не мають зворотної дії в часі у відповідності до вимог ст.58 Конституції України.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що застосування контролюючим органом штрафних санкцій за порушення, а саме: проведення реалізації підакцизних товарів, із застосуванням РРО, наявного у місці торгівлі, відомості про який у Єдиному реєстрі ліцензіатів відсутні, яке мало місце 02.05.2024р. та 03.05.2024р., тобто, по правовідносинах, які мали місце (виникли та закінчилися) до 27.07.2024р., на підставі норм Закону №3817-ІХ від 18.06.2024р., які набрали чинності лише з 27.07.2024р., є протиправним та таким, що суперечить вищенаведених нормам ст.58 Конституції України.
А враховуючи те, що оспорюване податкове повідомлення-рішення про застосування до позивачки штрафних санкцій у розмірі 136000,00 грн. було прийняте на підставі приписів Закону №3817-ІХ від 18.06.2024р., які на момент вчинення порушення, яке мало місце 02.05.2024р. та 03.05.2024р., не були чинними (набрали чинності тільки з 27.07.2024р.), тобто, відповідачем до цих правовідносин фактично було застосовано зворотну дію закону в часі всупереч вимог ст.58 Конституції України, відтак, суд констатує, що таке податкове повідомлення-рішення є незаконним, тому воно підлягає визнанню судом протиправним та скасуванню.
У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, у ході судового розгляду даної справи правомірність прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, прийнятого відповідачем всупереч вимог ст.58 Конституції України із застосуванням зворотної дії в часі приписів Закону №3817-ІХ від 18.06.2024р., які на момент вчинення порушення (02.05.2024 та 03.05.2024) не були чинними, з урахуванням аналізу обставин, встановлених судом та вищенаведених норм чинного законодавства, жодними належними, достатніми та достовірними доказами в силу наведених норм, відповідачем не доведена.
Так, зі змісту відзиву на позов неможливо встановити в чому саме полягає правомірність спірного податкового повідомлення-рішення, оскільки у ньому відсутні заперечення щодо наведених позивачкою у позові обставин та правових підстав позову з якими відповідач не погоджується із посиланням на відповідні докази, зокрема, відсутні посилання на застосування зворотної дії Закону №3817-ІХ від 18.06.2024р. в часі до даних правовідносин, всупереч вимогам ст.58 Конституції України, про що позивачка зазначала у позові, проте відповідачем ці обставини у відзиві на позов були проігноровані взагалі, що не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд звертає увагу на те, що цитування у відзиві на позов численних правових позицій Верховного Суду не свідчить про спростування обставин позову та не відповідає приписам ст.162 КАС України.
Інші аргументи представника відповідача, викладені у відзиві на позов, уважно вивчені судом, проте не є ні предметом ні підставами даного позову, тому не враховуються судом при розгляді даного спору.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Перевіривши за критеріями, встановленими ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, правомірність прийняття відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, оспорюваного податкового повідомлення-рішення, суд приходить до висновку, що оспорюване рішення є таким, що прийняте не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, тобто, прийняте з порушенням процедури його прийняття, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Таким чином, судом встановлено, що відповідачем при прийнятті оспорюваного податкового повідомлення-рішення, були порушені права та інтереси позивачки, які підлягають судовому захисту шляхом визнання судом такого рішення протиправним та його скасування.
Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Решта доводів учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. 
Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки слід задовольнити повністю.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Виходячи з наведеного, наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову у повному обсязі, слід стягнути з бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень – Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь позивачки понесені нею згідно квитанції про сплату №1895-4356-7057-3119 від 30.09.2025р., платіжної інструкції №1.372559259.1 від 26.10.2025р. судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1088,00 грн. виходячи із розрахунку ставки судового збору, встановленого ст.4 Закону України «Про судовий збір» та понижуючого коефіцієнта – 0,8 на момент подання позову – 30.09.2025р.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 229, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №52986/09-01 від 24.09.2025р. – задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №52986/09-01 від 24.09.2025р.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, місто Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-А, код ЄДРПОУ 44118658) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) – судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1088 грн. 00 коп. (одна тисяча вісімдесят вісім гривень 00 копійок).
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва