ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 340/525/25
адміністративне провадження № К/990/39086/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу адвоката Коломойцева Миколи Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року (суддя Сагун А.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року (колегія у складі суддів: Кругового О.О., Баранник Н.П., Шлай А.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та історія справи
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01 січня 2020 року до 20 травня 2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) за періоди: з 01 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на 01 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, з 01 січня 2021 року до 31 грудня 2021 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на 01 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, з 01 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, з 01 січня 2023 року до 20 травня 2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 (далі - Порядок №44).
Кіровоградський окружний адміністративний суд ухвалою від 03 лютого 2025 року залишив позовну заяву без руху та встановив позивачеві десятиденний строк для усунення недоліків шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням інших підстав для поновлення такого строку.
Суд керувався тим, що початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позовні вимоги позивача суд розцінив як вимоги про стягнення заборгованості з виплати додаткової винагороди до грошового забезпечення, а також «оплата праці», що охоплюється поняттями «заробітна плата» і «оплата праці» у значенні, вжитому Конституційним Судом України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013. Суд вважав, що позивач був обізнаний про суму отриманого грошового забезпечення за відповідний місяць після його отримання, тому позивач пропустив місячний строк звернення до суду з позовними вимогами, які стосуються виплат належного йому грошового забезпечення, починаючи із січня 2020 року.
На виконання ухвали суду, представник позивача подав заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій зазначив, що відомості про суми нарахованого і виплаченого грошового забезпечення було отримано на його звернення з листа відповідача від 15 січня 2024 року, з якого йому стало відомо про порушення його прав.
Короткий зміст оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою від 07 лютого 2025 року Кіровоградський окружний адміністративний суд повернув позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог, в яких позивач просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення з 19 липня 2022 року до 20 травня 2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; 
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) з 19 липня 2022 року до 31 грудня 2022 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, з 01 січня 2023 року до 20 травня 2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44.
Іншою ухвалою від 07 лютого 2025 року Кіровоградський окружний адміністративний суд відкрив провадження в адміністративній справі щодо іншої частини позовних вимог.
Повертаючи позов в частині вимог за період з 19 липня 2022 року до 20 травня 2023 року, суд першої інстанції керувався тим, що позивач пропустив передбачений статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) строк звернення до суду, оскільки був обізнаний про суму отриманого грошового забезпечення за відповідний місяць після його отримання, проте не навів обґрунтованих підстав для поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду за цей період та не надав доказів, які б доводили, що він не мав реальної, об`єктивної можливості звернутися до суду у встановлений законодавством строк.
Третій апеляційний адміністративний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо пропуску позивачем передбаченого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду в частині вимог за період з 19 липня 2022 року до 20 травня 2023 року, та постановою від 26 серпня 2025 року залишив ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року без змін.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник позивача просить скасувати ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року в частині повернення позовної заяви за період заявлених ОСОБА_1 вимог з 19 липня 2022 року до 20 травня 2023 року й направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції в частині вимог за період з 19 липня 2022 року до 20 травня 2023 року.
Свої доводи скаржник обґрунтував тим, що про порушення своїх прав позивач дізнався з дня одержання ним листа відповідача від 15 січня 2025 року. До цього моменту відповідач не повідомляв позивача про те, за яким механізмом обчислювалось його грошове забезпечення. Позовну заяву подано 28 січня 2025 року - тобто в межах тримісячного строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України. Також скаржник зауважив, що суд першої інстанції, залишаючи без руху позовну заяву ухвалою від 03 лютого 2025 року, установив десятиденний строк для усунення недоліків, проте ухвалу про повернення позову в частині постановив 07 лютого 2025 року, тобто до закінчення цього десятиденного строку.
Позиція інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
За правилами частини четвертої статті 338 КАС України відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою адвоката Коломойцева М.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року у цій справі.
Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2026 року справу призначено до розгляду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їхнього застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частин другої та третьої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За усталеною позицією Верховного Суду, право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не повинні перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні проміжки часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків.
Отже, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зазначила, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Згодом, на підставі Закону України від 25 квітня 2024 року №3680-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання праці домашніх працівників», який набрав чинності 24 серпня 2024 року, частину другу статті 233 КЗпП України доповнено другим реченням такого змісту: «Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права».
Окрім викладеного слід ураховувати, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).
Аналіз наведеної редакції статті 233 КЗпП України свідчить про те, що законодавець установив:
1) тримісячний строк звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору (у тому числі - про стягнення належної працівнику заробітної плати) - для працівників, які продовжують перебувати у трудових відносинах;
2) місячний строк із дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення для звернення до суду з позовом - у справах про звільнення;
3) тримісячний строк із дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, - у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції установив, що на час звернення до суду позивач продовжував проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.
За змістом ухвали Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року, суди обох попередніх інстанцій вказали, що застосуванню до спірних правовідносин підлягає стаття 233 КЗпП України, однак чітко не визначили, яку частину статті 233 КЗпП України слід застосовувати в цьому випадку. 
За позицією суду першої інстанції, яку підтримав апеляційний суд, позивач пропустив передбачений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду, оскільки був обізнаний про суму отриманого грошового забезпечення за відповідний місяць після його отримання, проте не навів обґрунтованих підстав для поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду за цей період та не надав доказів, які б доводили, що він не мав реальної, об`єктивної можливості звернутися до суду у встановлений законодавством строк.
Проаналізувавши доводи касаційної скарги, матеріали справи та мотиви, покладені в основу оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, варто наголосити, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають норми саме частини першої статті 233 КЗпП України, відповідно до якої (у редакції, чинній на момент звернення позиваки до суду з цим позовом) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Після подання касаційної скарги в цій справі, питання застосування частини першої статті 233 КЗпП України за подібних обставин розглянув Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - Судова палата) в постанові від 19 листопада 2025 року в справі №420/27284/24, та, зокрема, зазначив, що при застосуванні статті 233 Кодексу законів про працю України та, стверджуючи про те, що позивач про порушення своїх прав повинен був дізнатися у місяці здійснення відповідної виплати, суди зобов`язані були перевірити об`єктивну можливість позивача знати про порушення свого права.
Застосовно до обставин цієї справи, це означає, що для правильного вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 19 липня 2022 року до 20 травня 2023 року, судам попередніх інстанцій необхідно з`ясувати наявність/відсутність у позивача об`єктивної можливості до 15 січня 2025 року (отримання документів від відповідача на запит) бути обізнаним про порушення свого права. 
За результатом установлення указаних обставин стане можливим установити початок відліку тримісячного строку звернення до суду з цим позовом у частині вимог за період з 19 липня 2022 року до 20 травня 2023 року та, за необхідності, з`ясувати наявність поважних причин пропуску такого строку.
У справі, яка переглядається, суди обох попередніх інстанцій не з`ясували дати, з якою частина перша статті 233 КЗпП України пов`язує початок обчислення строку звернення до суду з позовними вимогами за відповідний період.
У постанові від 29 січня 2026 року у справі №380/17739/24 Верховний Суд зауважив, що основним орієнтиром, який дозволив би однозначно визначати момент, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на виплату належного йому розміру грошового забезпечення, є дата ознайомлення військовослужбовця з документом, що відображає фактичні суми нарахувань та виплат. 
Такий висновок узгоджується з висновками, зробленими Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23.
Саме з моменту ознайомлення з відповідним документом у військовослужбовця виникає реальна можливість і об`єктивна необхідність оцінити правильність здійснених нарахувань, виявити допущені порушення, що і буде усвідомленим сприйняттям особи наявності/відсутності порушеного права щодо належних виплат.
Отже, з метою правильного обчислення строку звернення до суду з цим позовом слід з`ясувати день, коли позивач дізнався про порушення її прав, свобод чи інтересів, установити початок відліку строку звернення до суду з цим позовом (у частині вимог за період з 19 липня 2022 року до 20 травня 2023 року) та, за необхідності, з`ясувати наявність поважних причин пропуску такого строку.
Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 квітня 2026 року у справі №420/20979/25, від 01 травня 2026 року у справі №240/6311/25, від 11 травня 2026 у справі №500/5902/25, від 09 червня 2026 року в справі №620/12852/24.
Крім цього, скаржник небезпідставно звернув увагу, що суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без руху ухвалою від 03 лютого 2025 року, установив заявникові десятиденний строк для усунення недоліків його позову, проте ухвалу про повернення позовної заяви в означеній частині постановив 07 лютого 2025 року, тобто до закінчення цього десятиденного строку, встановленого судом.
З огляду на викладене, висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для повернення позовної заяви про перерахунок грошового забезпечення позивача, який продовжував проходити військову службу на час звернення до суду, за період з 19 липня 2022 року до 20 травня 2023 року, ґрунтується на неповно з`ясованих обставинах та є передчасним.
Порушення норм процесуального права при вирішенні питання щодо строку звернення до суду призвело до постановлення судом першої інстанції незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню в адміністративній справі. Суд апеляційної інстанції помилок місцевого адміністративного суду не виправив.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із частиною першою статті 353 КАС України, підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу адвоката Коломойцева Миколи Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року до 20 травня 2023 року, а також постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року - скасувати, а справу №340/525/25 в цій частині направити для продовження розгляду до Кіровоградського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк
Л.О. Єресько
В.М. Соколов
Судді Верховного Суду