П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/21055/25	
Головуючий в 1 інстанції: Марина П.П.
Дата і місце ухвалення: 17.03.2026 р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 року у справі №420/21055/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нездійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення за період з 25.02.2022 року по 18.07.2022 року ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ), виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2022 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нездійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 25.02.2022 року по 18.07.2022 року з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 25.02.2022 року по 18.07.2022 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше проведених виплат.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки під час нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення відповідачі діяли відповідно до вимог чинного законодавства України та нормативно-правових актів, які регулюють порядок грошового забезпечення військовослужбовців.
Апелянт посилається на те, що пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 у редакції, чинній після внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103, передбачено визначення посадових окладів та окладів за військовими званнями шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого станом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт. На думку скаржника, саме такий порядок підлягав застосуванню у спірний період.
Також апелянт зазначає, що правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11 лютого 2021 року у справі №200/3757/20-а, підтверджує, що розрахунковою величиною для визначення посадових окладів та окладів за військовим званням є прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом саме станом на 01 січня 2018 року, а тому цей висновок, на переконання скаржника, підлягав врахуванню судом першої інстанції.
Крім того, Військова частина НОМЕР_1 посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481, якою пункт 4 постанови №704 викладено у редакції, що передбачає обчислення посадових окладів та окладів за військовими званнями виходячи із фіксованої величини 1762 грн. На думку апелянта, прийняття зазначеної постанови свідчить про послідовну позицію держави щодо застосування саме такого розрахункового показника та підтверджує відсутність підстав для здійснення перерахунку грошового забезпечення позивача.
Скаржник також зазначає, що скасування постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України №103 не спричинило автоматичного відновлення попередньої редакції пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, оскільки Кабінетом Міністрів України відповідних змін до цієї постанови внесено не було. На підтвердження своєї позиції апелянт посилається на пункт 32 Правил підготовки проєктів актів Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 06 вересня 2005 року №870.
Окремо апелянт звертає увагу на те, що позивач, звертаючись до суду, не конкретизував складові грошового забезпечення, які, на його думку, підлягають перерахунку, а суд першої інстанції, задовольняючи позов, не встановив належним чином обсяг порушеного права та склад виплат, які повинні бути перераховані. На переконання скаржника, такий спосіб захисту не відповідає вимогам адміністративного судочинства та може призвести до покладення на відповідача обов`язку щодо здійснення виплат, не передбачених законодавством.
Посилаючись на наведені обставини, Військова частина НОМЕР_1 просить рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 у спірний період проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .
Як установлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачами, під час нарахування грошового забезпечення за період з 25 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року посадовий оклад та оклад за військовим званням визначалися із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого станом на 01 січня 2018 року у розмірі 1762 грн.
03 червня 2025 року позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_2 із заявою, в якій просив здійснити перерахунок та виплату належного йому грошового забезпечення, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року.
Листом від 17 червня 2025 року №1135 Військова частина НОМЕР_2 повідомила позивача про відмову у здійсненні такого перерахунку, посилаючись на те, що нарахування спірних виплат проводилося відповідно до вимог чинного законодавства.
Як убачається з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 31 липня 2025 року №216, зазначену військову частину було розформовано. Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 31 липня 2025 року №231 Військова частина НОМЕР_2 з 01 серпня 2025 року увійшла до складу Військової частини НОМЕР_1 як НОМЕР_5 батальйон територіальної оборони.
Вважаючи протиправною відмову відповідача у проведенні перерахунку грошового забезпечення та вважаючи, що після 29 січня 2020 року посадовий оклад та оклад за військовим званням повинні визначатися із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 підлягає застосуванню у редакції, яка передбачає визначення посадових окладів та окладів за військовими званнями шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Суд першої інстанції зазначив, що визнання протиправним та скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 призвело до відновлення дії попередньої редакції пункту 4 постанови №704, а тому з 29 січня 2020 року відсутні правові підстави для визначення посадових окладів та окладів за військовими званнями із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року.
Також суд першої інстанції виходив із того, що положення пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1774-VIII виключають можливість застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та інших виплат, а тому після 29 січня 2020 року пункт 4 постанови №704 підлягає застосуванню в частині використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року.
Установивши, що у період з 25 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року відповідачі визначали посадовий оклад та оклад за військовим званням позивача із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 1762 грн, установленого станом на 01 січня 2018 року, суд дійшов висновку про протиправність бездіяльності відповідача щодо нездійснення належного перерахунку грошового забезпечення позивача.
Крім того, суд першої інстанції врахував, що Військову частину НОМЕР_2 було розформовано, а її правонаступником щодо спірних правовідносин є Військова частина НОМЕР_1 , у зв`язку з чим саме на останню покладено обов`язок здійснити нарахування та виплату належних позивачу сум грошового забезпечення.
З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити відповідний перерахунок і виплату грошового забезпечення за спірний період.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Основні засади державної політики у сфері соціального та правового захисту військовослужбовців визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).
Відповідно до частин першої - четвертої статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне та грошове забезпечення. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення. Розміри грошового забезпечення визначаються Кабінетом Міністрів України та залежать від посади, військового звання, умов та характеру проходження військової служби.
На виконання зазначених законодавчих приписів Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704).
Пунктом 4 Постанови №704 у первинній редакції було передбачено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими званнями визначаються шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до цієї постанови.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 до пункту 4 Постанови №704 були внесені зміни, відповідно до яких для визначення посадових окладів та окладів за військовими званнями застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року.
Разом із тим постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 пункт 6 Постанови №103, яким були внесені відповідні зміни до пункту 4 Постанови №704, визнано протиправним та скасовано.
Верховний Суд у постановах від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21, від 12 вересня 2022 року у справі №500/1813/21, від 14 вересня 2022 року у справі №500/1886/21 та в інших судових рішеннях сформував правовий висновок про те, що після 29 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови №704 підлягають застосуванню в частині, яка не суперечить актам вищої юридичної сили, тобто із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року встановлено у розмірі 2481 грн. Отже, у спірний період застосування відповідачем прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року у розмірі 1762 грн не відповідало чинному нормативному регулюванню.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у період з 25 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року посадовий оклад та оклад за військовим званням позивача визначались із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року. Вказані обставини відповідачами не заперечувались.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у спірний період відповідач був зобов`язаний визначати посадовий оклад та оклад за військовим званням позивача шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, а відтак здійснювати нарахування та виплату грошового забезпечення виходячи із такого порядку обчислення.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що скасування пункту 6 Постанови №103 не спричинило автоматичного відновлення попередньої редакції пункту 4 Постанови №704. Такі доводи вже були предметом дослідження Верховного Суду, який сформував усталену правову позицію щодо застосування пункту 4 Постанови №704 після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18.
Не заслуговують на увагу й посилання апелянта на пункт 32 Правил підготовки проєктів актів Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 06 вересня 2005 року №870, оскільки спір у даній справі вирішується на підставі положень законів України, Постанови №704 та правових висновків Верховного Суду, а не виходячи з правил нормопроєктувальної техніки.
Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі №200/3757/20-а. Наведені у ній висновки були зроблені за інших фактичних обставин справи та до формування Верховним Судом сталої практики щодо застосування пункту 4 Постанови №704 після скасування пункту 6 Постанови №103. 
Натомість правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21, від 12 вересня 2022 року у справі №500/1813/21 та від 14 вересня 2022 року у справі №500/1886/21, є більш пізніми та підлягають врахуванню при вирішенні цього спору.
Безпідставними є й доводи апеляційної скарги щодо необхідності врахування положень Постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481. 
Зазначена постанова набрала чинності 20 травня 2023 року, тоді як спірні правовідносини охоплюють період з 25 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року. 
Відтак її положення не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Колегія суддів не приймає також доводи апелянта про те, що позивач не конкретизував складові грошового забезпечення, які підлягають перерахунку. 
З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є порядок визначення посадового окладу та окладу за військовим званням, які є базовими складовими грошового забезпечення військовослужбовця. 
Саме неправильне визначення цих складових стало підставою для звернення позивача до суду. Рішення суду першої інстанції є достатньо визначеним, оскільки містить чіткий спосіб виконання шляхом здійснення нарахування та виплати грошового забезпечення з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених відповідно до вимог пункту 4 Постанови №704.
Також колегія суддів враховує, що Військова частина НОМЕР_2 була розформована, а з 01 серпня 2025 року увійшла до складу Військової частини НОМЕР_1 як НОМЕР_5 батальйон територіальної оборони. 
Тому суд першої інстанції обґрунтовано поклав обов`язок щодо виконання рішення саме на Військову частину НОМЕР_1 як належного відповідача у спірних правовідносинах.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильності застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 316 КАС України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
З огляду на результат апеляційного перегляду справи підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2026 року у справі №420/21055/25 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук