ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 липня 2026 року
м. Київ 

справа № 282/149/23

провадження № 61-6067св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа- державний реєстратор Вільшанської сільської ради Житомирського району Житомирської області Маліванчук Альона Леонідівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 24 травня 2024 року у складі судді Носача В. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 31 березня 2025 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Талько О. Б., Шевчук А. М.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - державний реєстратор Вільшанської сільської ради Житомирського району Житомирської області Маліванчук А. Л., про визнання недійсною довіреності, визнання недійсними договорів оренди землі та витребування земельних ділянок.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником земельних ділянок із кадастровим номером 1823184000:05:002:0002, площею 4,0465 га, та кадастровим номером 1823184000:05:002:0003, площею 2,9815 га, які знаходяться на території Любарської селищної ради у с. Гринівці Любарського району Житомирської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які він отримав у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказував, що він не може вільно розпоряджатися належним йому нерухомим майном, оскільки ОСОБА_2 самовільно захопив земельні ділянки та зареєстрував право оренди землі строком на 49 років, на підставі укладених договорів оренди від 01 грудня 2008 року. Вказані договори зі сторони орендодавця підписані не ОСОБА_4 , а невідомою особою, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи, проведеною на підставі ухвали Любарського районного суду Житомирської області від 19 травня 2020 року у справі № 282/1394/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договорів оренди землі.

Позивач зазначав, що під час розгляду судом цивільної справи № 282/1394/19, ОСОБА_3 , знаючи, що ОСОБА_4 заперечує проти будь-яких орендних відносин з ОСОБА_2 , не маючи повноважень на підписання та укладення договорів оренди землі від імені ОСОБА_4 , зловживаючи довіреністю від 17 липня 2004 року, з метою отримання подальшого прибутку, 03 січня 2020 року уклала від імені ОСОБА_4 з ОСОБА_2 договори оренди землі строком на 49 років, чим здійснила подвійну реєстрацію права оренди земельних ділянок. На думку позивача,  ОСОБА_3 , укладаючи оспорювані договори оренди земельних ділянок на підставі довіреності від 17 липня 2004 року, діяла в інтересах своєї сім`ї, оскільки є дружиною ОСОБА_2 і їй було відомо, що з цього приводу є судові спори та порушені кримінальні провадження.

На думку позивача, довіреність від 17 липня 2004 року є підробленою та, відповідно, недійсною, оскільки не зареєстрована в установленому порядку в журналі реєстрації нотаріальних дій Малобраталівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, у журналі відсутній запис про його реєстрацію. Крім того, відповідно до пункту 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України № 256/466, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, яка була чинною на момент складання довіреності, нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Оскільки довіреність не посвідчувалася у виконавчому комітеті сільської ради, вона є недійсною.

За життя ОСОБА_4 мав судові спори з ОСОБА_2 , і вказував на те, що останній підробив підписи у договорах оренди землі. Зі слів ОСОБА_4 він ніколи не мав будь-яких домовленостей з ОСОБА_2 щодо оренди землі, не хотів передавати йому в оренду землю.

Вважав, що договори оренди землі від 01 грудня 2008 року є недійсними, оскільки підписані не власником землі, а іншою особою, за відсутності волевиявлення ОСОБА_4 на їх укладення. Договори оренди землі від 03 січня 2020 року земельних ділянок із кадастровими номерами: 1823184000:05:002:0002, площею 4,0465 га, та 1823184000:05:002:0003, площею 2,9815 га, які знаходяться на території Любарської селищної ради Любарського району Житомирської області, є недійсними, оскільки їх укладення не відповідало внутрішній волі власника ( ОСОБА_4 ), вони підписані особою на підставі недійсної довіреності, що суперечило волі і внутрішньому переконанню власника землі. 

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: 
- визнати недійсною довіреність, яка видана 17 липня 2004 року ОСОБА_4 уповноваженій особі - ОСОБА_3 ;
- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки із кадастровим номером 1823184000:05:002:0002, площею 4,0465 га, який укладений 03 січня 2020 року між ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_3 підставі довіреності від 17 липня 2004 року, та ОСОБА_2 , номер запису про інше речове право в реєстрі речових прав 27327516;
- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки із кадастровим номером 1823184000:05:002:0003, площею 2,9815 га, що укладений 03 січня 2020 року між ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_3 підставі довіреності від 17 липня 2004 року, та ОСОБА_2 , номер запису про інше речове право в реєстрі речових прав 27327315;
- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на свою користь земельні ділянки із кадастровими номерами 1823184000:05:002:0002, площею 4,0465 га, та 1823184000:05:002:0003, площею 2,9815 га, що знаходяться на території Малобраталівського старостинського округу Любарської селищної ради Житомирського району Житомирської області.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 24 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 31 березня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсною довіреність, видану 17 липня 2004 року ОСОБА_4 уповноваженій особі - ОСОБА_3 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Любарським РВ УМВС 26 листопада 1997 року.
Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельні ділянки із кадастровими номерами: 1823184000:05:002:0002, площею 4,0465 га, та 1823184000:05:002:0003, площею 2,9815 га, що знаходяться на території Малобраталівського старостинського округу Любарської селищної ради Житомирського району Житомирської області.
У задоволенні решти вимог позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій виходили із того, що на підставі досліджених в судовому засіданні суду першої інстанції копій однієї і тієї самої довіреності від 17 липня 2004 року встановлено, що зазначений у ній реєстраційний номер вносився та змінювався вже після її видачі.Розбіжності в реєстраційних номерах (12, 610, а також відсутність реєстраційного номера) в досліджених судом копіях ідентичних за змістом довіреності, виданої 17 липня 2004 року ОСОБА_4 , відсутність рішення виконавчого комітету Малобраталівської сільської ради Житомирського району Житомирської області про покладення обов`язків на особу, яка має право вчиняти нотаріальні дії свідчать про те, що вказаний правочин у встановленому порядку не може вважатися посвідченим відповідно до законодавства, а тому є нікчемним на підставі вимог частини другої статті 215 ЦК України.

Суд першої інстанції зазначив, що договори оренди земельних ділянок від 01 грудня 2008 року ОСОБА_4 не підписував, а його волевиявлення на укладення договорів було відсутнє, оскільки відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 282/1394/19, підпис від імені ОСОБА_4 у графі «Орендодавець» на договорах оренди землі від 01 грудня 2008 року, про що у державному реєстрі земель вчинено запис за № 040921300001 та № 40921300002, укладеному від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою.

Районний урахував, що договори оренди земельних ділянок від 03 січня 2020 року укладені від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, яка визнана судом у цій справі недійсною. Отже, оспорювані договори оренди земельних ділянок укладені без згоди та відома власника майна, зважаючи на недійсність довіреності від 17 липня 2004 року, а тому вони є недійсними на підставі частини третьої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок від 03 січня 2020 року задоволенню не підлягають, оскільки у даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача є усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом витребування спірних земельних ділянок. Суд керувався статтею 391 ЦК України. Оскільки відповідач ОСОБА_2 володіє спірними земельними ділянками за відсутності вчиненого правочину, тому позовні вимоги  ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що районним судом правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_2  на допущення районним судом процесуальних порушень у справі, зокрема, неповідомлення про розгляд справи, оскільки вони необґрунтовані та спростовуються матеріалами справи. Суд урахував, що направлена районним судом на адресу відповідача судова повістка про виклик до суду повернулася відправнику з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі. Суд урахував, що відповідач був присутнім у судових засіданнях 22 вересня 2023 року, 17 листопада 2023 року, 16 січня 2024 року, 02 лютого 2024 року, 13 лютого 2024 року, 05 березня 2024 року, що свідчить про обізнаність про розгляд цієї справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування рішення Любарського районного суду Житомирської області від 24 травня 2024 року, постанову Житомирського апеляційного суду від 31 березня 2025 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та рух справи

У травні 2025 року касаційна скарга  ОСОБА_2 надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У червні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2026 рокузупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 456/252/22 за позовом  ОСОБА_5 до Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» про визнання недійсними договорів оренди та зобов`язання повернути земельні ділянки, за касаційною скаргою за касаційною скаргою Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 травня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року (провадження № 14-75цс25).

Велика Палата Верховного Суду 13 травня 2026 року прийняла постанову у справі за позовом  ОСОБА_5 до Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» про визнання недійсними договорів оренди та зобов`язання повернути земельні ділянки, за касаційною скаргою Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» (№ 456/252/22 (провадження № 14-75цс25)).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2026 року поновлено касаційне провадження у справі, з огляду на те, що усунуто обставини, які викликали необхідність зупинення провадження у справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга  ОСОБА_2 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні його клопотання про долучення до матеріалів справи висновку судового експерта Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 28 червня 2024 року № СЕ-19/106-24/9370-ПЧ, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_4 у графі «Підпис» довіреності ОСОБА_4 від 17 липня 2004 року, що посвідчена головою Малобраталівської сільської ради Лесиком В. А. за реєстраційним номером 610, виконаний ОСОБА_4 .

Звертає увагу на те, що посвідчення довіреності сільським головою Малобраталівської сільської ради відбулося у межах та відповідно до вимог діючого законодавства. Дії сільського голови щодо посвідчення доручення 17 липня 2004 року, яке зареєстровано в реєстрі за № 610, є законними. Будь-яких рішень щодо визнання дій посадової особи Малобраталівської сільської ради під час посвідчення довіреності Самолюка В. Г. від 17 липня 2004 року, що зареєстрована в реєстрі за № 610 неправомірними не приймалося. У зв`язку із чим, висновок суду першої інстанції про посвідчення довіреності виданої ОСОБА_4 17 липня 2004 року неналежною посадовою особою є помилковим.

Посилається на те, що суди не надали оцінки тому, що ОСОБА_4 , а у подальшому ОСОБА_1 , тричі зверталися до суду з позовами щодо спірних земельних ділянок. Крім того, органом досудового розслідування здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42017061340000112 від 15 грудня 2017 року щодо вказаних земельних ділянок, що, на думку заявника, свідчить лише про намагання захопити землю, вилучити оригінали документів щодо предмету спору з метою їх подальшого знищення.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_2 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 192/2012/15-ц та від 10 жовтня 2019 року у справі № 192/1921/15-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також ОСОБА_2 зазначає про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Саламаха А. В., подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, які відповідають вимогам статей 263-265 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 березня 2021 року приватний нотаріус Любарського районного нотаріального округу Житомирської області Соляр В. М. видав ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , зареєстровані в реєстрі за № 514, № 515, спадкова справа № 199/2020, на: земельну ділянку із кадастровим номером 1823184000:05:002:0003, площею 2,9815 га, та земельну ділянку із кадастровим номером 1823184000:05:002:0002, площею 4,0465 га, які розташовані на території Малобраталівської сільської ради Любарського району Житомирської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (том 1, а. с. 31, 32).

Відповідно до договору оренди землі від 01 грудня 2008 року ОСОБА_4 (орендодавець) надає, а ОСОБА_2 (орендар) приймає у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Малобраталівської сільської ради, загальною площею 2,9815 га. Строк дії договору - 49 років. Договір зареєстрований у Любарському районному відділі Житомирської РФЦ ДЗК, про що в державному реєстрі земель вчинено запис від 08 січня 2009 року за № 040921300002 (том 1, а. с. 16-17).

Згідно з договором оренди землі від 01 грудня 2008 року ОСОБА_4 (орендодавець) надає, а ОСОБА_2 (орендар) приймає у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Малобраталівської сільської ради, загальною площею 4,0465 га. Строк дії договору - 49 років. Договір зареєстрований у Любарському районному відділі Житомирської РФЦ ДЗК, про що в державному реєстрі земель вчинено запис від 08 січня 2009 року за № 040921300001 (том 1, а. с. 18-19).

Відповідно до висновку експертів від 17 березня 2021 року № 21629/21630/20-32 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у справі № 282/1394/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договорів оренди землі, підписи від імені ОСОБА_4 у графі «Орендодавець» на договорі оренди землі від 01 грудня 2008 року, про що у державному реєстрі земель вчинено запис № 040921300002; договорі оренди землі від 01 грудня 2008 року, про що у державному реєстрі земель вчинено запис за № 040921300001, які укладено від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виконані письмовим приладдям, а саме: кульковою ручкою, без застосування технічних засобів та без попередньої підготовки. Підпис від імені ОСОБА_4 у графі «Орендодавець» на договорі оренди землі від 01 грудня 2008 року, про що у державному реєстрі земель вчинено запис за № 040921300001, укладеному від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_4 у графі «Орендодавець» на договорі оренди землі від 01 грудня 2008 року, про що у державному реєстрі земель вчинено запис за № 040921300002, укладеному від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою (том 1, а. с. 20-23).

Згідно з договором оренди землі від 03 січня 2020 року ОСОБА_4 (орендодавець), від імені якого на підставі довіреності від 17 липня 2004 року діє ОСОБА_3 , з одного боку, та ОСОБА_2 (орендар) з іншої сторони, що разом йменуються як сторони, дійшли згоди про те, що у зв`язку із внесенням змін до договору оренди землі від 01 грудня 2008 року, вирішиливикласти його у новій редакції: орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для здійснення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1823184000:05:002:0003, яка знаходиться на території Малобраталівського старостинського округу Любарської селищної ради Любарського району Житомирської області. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,9815 га. Договір укладено строком до 08 січня 2058 року. Договір підписаний ОСОБА_3 від імені орендодавця ОСОБА_4 та орендарем ОСОБА_2 (том 1, а. с. 25-27).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 13 січня 2020 року № 196035198 земельна ділянка із кадастровим номером 1823184000:05:002:0003, площею 2,9815 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, передана в оренду на строк дії: 08 січня 2058 року. Орендар - ОСОБА_2 , орендодавець - ОСОБА_4 (том 1, а. с. 37).

Згідно з договором оренди землі від 03 січня 2020 року ОСОБА_4 (орендодавець), від імені якого на підставі довіреності від 17 липня 2004 року діє ОСОБА_3 , з одного боку, та ОСОБА_2 (орендар) з іншої сторони, що разом йменуються як сторони, дійшли згоди про те, що у зв`язку із внесенням змін до договору оренди землі від 01 грудня 2008 року, вирішиливикласти його у новій редакції: орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для здійснення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1823184000:05:002:0002, яка знаходиться на території Малобраталівського старостинського округу Любарської селищної ради Любарського району Житомирської області. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 4,0465 га. Договір укладено строком до 08 січня 2058 року. Договір підписаний ОСОБА_3 від імені орендодавця ОСОБА_4 та орендарем ОСОБА_2 (том 1, а. с. 28-30).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 13 січня 2020 року № 196037288 земельна ділянка із кадастровим номером 1823184000:05:002:0002, площею 4,0465 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва передана в оренду на строк дії: 08 січня 2058 року. Орендар - ОСОБА_2 , орендодавець - ОСОБА_4 (том 1, а. с. 36).

Представником позивача долучено до матеріалів справи копією довіреності, посвідченої сільським головою Малобраталівської сільської ради Любарського району Житомирської області 17 липня 2004 року, відповідно до якої ОСОБА_4 , попередньо усно домовившись на предмет цієї довіреності, уповноважив ОСОБА_3 бути його представником з усіма необхідними повноваженнями в усіх державних, громадських та інших органах та організаціях незалежно від підпорядкування, форм власності, галузевої незалежності з усіма необхідними повноваженнями з питань придбання рухомого та нерухомого майна на його ім`я, реєстрації, відчуження/купівлі, продажу, міни, тощо, здачі в оренду та суборенду, передачі в заставу, а також вчинення будь-яких дій щодо належного йому рухомого та нерухомого майна, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд, одержувати належне йому майно, включаючи грошові суми та ціні папери, будь-які документи від громадян та юридичних осіб, набувати цінні папери, відкрити від його імені рахунки у банківських установах, у тому числі, валютний за цінними паперами, укладати всі дозволені законом цивільно-правового характеру, у тому числі, кредитні, установчі, а також угоди про внесення змін і доповнень до раніше складених/укладених угод та договорів, представляти його інтереси в органах внутрішніх справ, державної реєстрації, державної статистики, нотаріату технічної інвентаризації тощо, державної реєстрації МРЄВ, ДАІ, одержувати будь-які документи від громадян та юридичних осіб печатки та штампи господарських товариств та підприємств, створених за його участю, вести переговори з усіх питань, що стосуватимуться його, одержувати кореспонденцію, що надходитиме на його ім`я, у тому числі, грошову та посилкову, вести його спадкові справи, а також справи в суді з усіма правами, які надано законом позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому, у тому числі, з правом пред`явлення позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання часткового позову, укладення мирової угоди, оскарження рішення суду, подавати виконавчі документи до державної виконавчої служби для їх виконання, одержувати присуджене майно або гроші. За цією довіреністю представник користується правом подання та підпису всіх документів, необхідних для виконання цим дорученням повноважень, включаючи позовні та інші заяви, скарги тощо. Довіреність підписана Самолюком В. Г. Реєстраційний № 12 (том 1, а. с. 34).

Відповідачем Бондарчуком В. М. до відзиву на позовну заяву додано ідентичну за змістом копію довіреності ОСОБА_4 , посвідчену сільським головою Малобраталівської сільської ради Любарського району Житомирської області 17 липня 2004 року, яка містить реєстраційний № 610 (том 1, а. с. 60).

Відповідно до листа Мотовилівського старостинського округу Любарської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 20 травня 2021 року № 56 в журналі реєстрації нотаріальних дій за 2004 рік запис про надання довіреності від 17 липня 2004 року (реєстраційний № 12) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ім`я ОСОБА_3 , яка мешкає в квартирі АДРЕСА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Любарським РВ УМВС України в Житомирській області 26 листопада 1997 року), відсутній. Під реєстраційним номером зареєстроване інше доручення і на іншу особу, тобто протягом 2004 року Малобраталівською сільською радою довіреність із ОСОБА_4 на ОСОБА_3 не видавалася, підпис не посвідчувався (том 1, а. с. 33).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга  ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій зазначеним вимогам закону відповідають не повністю.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Щодо визнання довіреності недійсною

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частини перша, третя статті 202 ЦК України).

Частиною першою та третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) Верховний Суд вказав, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Згідно із частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частини першої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).

Згідно із частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Статтею 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16).

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18 юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.

Пунктом 18 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (далі - Інструкція) (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що нотаріальне посвідчення заповітів та довіреностей, засвідчення вірності копій документів і виписок з них, справжності підпису на документах здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою виконавчого комітету з прикладенням гербової печатки виконавчого комітету Ради народних депутатів.

Відповідно до пункту 19 Інструкції всі нотаріальні дії, які вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій. Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі, позначається в посвідчувальному написі документа, що посвідчується чи засвідчується посадовою особою виконавчого комітету. Нумерація в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій з початку кожного календарного року ведеться з першого номера. Реєстри повинні бути прошнуровані, аркуші їх пронумеровані. Кількість аркушів повинна бути завірена підписом посадової особи виконавчого комітету вищестоящої Ради народних депутатів з прикладенням гербової печатки цього виконавчого комітету. Запис нотаріальної дії в реєстрі провадиться посадовою особою виконавчого комітету чорнилом (або кульковою ручкою) і тільки після того, як посвідчувальний напис чи документ, що посвідчується чи засвідчується, підписаний. Запис олівцем і підчистки в реєстрі не допускаються, вільні місця повинні бути прокреслені, а зроблені виправлення застережені за підписом посадової особи виконавчого комітету.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, встановлено, що згідно з довіреністю від 17 липня 2004 року, посвідченою сільським головою Малобраталівської сільської ради Любарського району Житомирської області, ОСОБА_4 , попередньо усно домовившись на предмет цієї довіреності, уповноважив ОСОБА_3 бути його представником з усіма необхідними повноваженнями з питань, зокрема, здачі в оренду та суборенду, передачі в заставу, а також вчинення будь-яких дій щодо належного йому рухомого та нерухомого майна.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсною довіреності, яка видана 17 липня 2004 року ОСОБА_4 на представлення його інтересів ОСОБА_3 , оскільки розбіжності в реєстраційних номерах досліджених судом копій ідентичних за змістом довіреності, виданої 17 липня 2004 року ОСОБА_4 , свідчать про те, що вказаний правочин у встановленому порядку не може вважатися посвідченим. Районний суд правильно зазначив, що відповідачі оригіналу оспорюваної довіреності не надали, що дає підстави для висновку про те, що зазначений у ній реєстраційний номер вносився та змінювався вже після її видачі.

Апеляційний суд правильно відхилив посилання ОСОБА_2 на те, що підпис у книзі вчинення нотаріальних дій Малобраталівської сільської ради за 2004 рік у рядку № 610 від 17 липня 2004 року на 23 сторінці книги виконаний ОСОБА_4 , оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що під № 610 в книзі реєстрації нотаріальних дій Малобраталівської сільської ради зазначена довіреність, видана ОСОБА_4 на представництво його інтересів ОСОБА_3 , тобто саме довіреність, що оспорюється. Крім того, наявність підпису ОСОБА_4 в книзі вчинення нотаріальних дій не свідчить про належне посвідчення довіреності.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у приєднанні до матеріалів справи наданого заявником висновку судового експерта Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 28 червня 2024 року № СЕ-19/106-24/9370-ПЧ, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_4 у графі «Підпис» довіреності ОСОБА_4 від 17 липня 2004 року, що посвідчена головою Малобраталівської сільської ради Лесиком В. А. за реєстраційним номером 610, виконаний ОСОБА_4 , Верховний Суд відхиляє, з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, суд апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду справи має право досліджувати нові докази лише у випадку, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність яких повинен довести заявник, який подає такі докази).

Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними: 1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування; 2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду; 3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи; 4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо); 5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 369/7772/15-ц (провадження № 61-12848св21) зазначено, що тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Отже, апеляційним судом у судовому засіданні 16 грудня 2024 року, з урахуванням вимог процесуального закону, було вирішено питання щодо нових доказів, поданих представником відповідача на стадії апеляційного розгляду.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, відтак відповідні доводи касаційної скарги ОСОБА_2 є безпідставними.

Щодо визнання недійсними договорів оренди землі

У справі, яка переглядається Верховним Судом встановлено, що 01 грудня 2008 року між ОСОБА_4 (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар) було укладено договори оренди землі, за умовами яких орендодавець передав орендарю у строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, яка знаходяться на території Малобраталівської сільської ради району Житомирської області, площею 2,9815 га, та площею 4,0465 га, строком на 49 років.

03 січня 2020 року між ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_3 на підставі довіреності від 17 липня 2004 року, та ОСОБА_2 було укладено договори оренди землі, за умовами яких сторони вирішили внести зміни до договорів оренди землі від 01 грудня 2008 року, зокрема, погодили строк дії договорів - до 08 січня 2058 року.

Від імені орендодавця ОСОБА_4 договори від 03 січня 2020 року були підписані ОСОБА_3 на підставі довіреності, яка визнана недійсною.

Відповідно до висновку експертів від 17 березня 2021 року № 21629/21630/20-32 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у справі № 282/1394/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договорів оренди землі, підписи від імені ОСОБА_4 у графі «Орендодавець» на договорі оренди землі від 01 грудня 2008 року, про що у державному реєстрі земель вчинено запис № 040921300002; договорі оренди землі від 01 грудня 2008 року, про що у державному реєстрі земель вчинено запис за № 040921300001, які укладено від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виконані письмовим приладдям, а саме: кульковою ручкою, без застосування технічних засобів та без попередньої підготовки. Підпис від імені ОСОБА_4 у графі «Орендодавець» на договорі оренди землі від 01 грудня 2008 року, про що у державному реєстрі земель вчинено запис за № 040921300001, укладеному від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_4 у графі «Орендодавець» на договорі оренди землі від 01 грудня 2008 року, про що у державному реєстрі земель вчинено запис за № 040921300002, укладеному від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що договори оренди землі від 01 грудня 2008 року ОСОБА_4 не підписувалися, а волевиявлення на їх укладення було відсутнє.

Оскільки судами встановлено, що довіреність від 17 липня 2004 року, яка видана ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 , є недійсною, тому у останньої були відсутні повноваження на укладення оспорюваних договорів оренди земельних ділянок від 03 січня 2020 року від імені ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції урахував, що за життя ОСОБА_4 мав судові спори з ОСОБА_2 з підстав того, що ним заперечувався факт укладення договорів оренди земельних ділянок від 01 грудня 2008 року.

У пункті 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), зазначено, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність оспорюваних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Посилання касаційної скарги заявника на застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 192/2012/15-ц та від 10 жовтня 2019 року у справі № 192/1921/15-ц, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними довіреності та договорів оренди землі не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду у вказаних частинах- без змін.

Щодо витребування земельних ділянок

Звертаючись до суду із позовними вимогами про витребування земельних ділянок, позивач посилаючись, у тому числі, на положення статті 391 ЦК України, висновки Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду про те, що належним та ефективним способом захисту прав власника, позбавленого права користування належним йому майном, є пред`явлення негаторного позову, наполягав на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні ОСОБА_2 без установлених законом підстав. Проте у прохальній частині позовної заяви  ОСОБА_1 просив витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на свою користь спірні земельні ділянки.

Установивши, що договори оренди землі, площею 2,9815 га, та 4,0465 га, що знаходяться на території Малобраталівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, які вчинені ОСОБА_3 від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , є неукладеними, суди попередніх інстанцій витребували спірні земельні ділянки на користь позивача.

Правильно вирішивши спір, суди помилково застосували вказаний спосіб судового захисту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 (провадження № 12-73гс24) зазначила, що негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.

Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2026 року у справі № 456/252/22 (провадження № 14-75цс25), до якої було зупинено касаційне провадження у вказаній справі, вказала, що належним та ефективним способом захисту прав власника, позбавленого права користування належним йому майном, є пред`явлення негаторного позову (пункт 104).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2026 року у справі № 456/252/22 (провадження № 14-75цс25) вказано, що: «112. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що в кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених процесуальним законодавством. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально [див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (підпункт 11.12), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)].

113. Невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можна витлумачити відповідно до належного способу захисту прав. Протилежний підхід не відповідав би завданням цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України). Близькі за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі № 910/2389/23.

115. Таким чином, коли власник землі обґрунтовує позовні вимоги наявністю перешкод у користуванні чи розпорядженні земельною ділянкою (безпідставним фактичним користуванням майном або реєстрацією речового права іншої особи), то залежно від позовних вимог, характеру порушених прав та фактичних обставин справи суд, якщо негаторний позов визнано обґрунтованим, може захистити права такого власника в незаборонений законом спосіб, спрямований на усунення порушень (у тому числі й шляхом повернення землі, визнання відсутнім права оренди, скасування державної реєстрації речового права).».

Правильно встановивши мету позову, виходячи з обґрунтування позову (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22)), застосувавши положення статті 391 ЦК України (усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, врахувавши чисельні судові рішення Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду саме щодо негаторного позову, суди помилково витребували спірні земельні ділянки на користь позивача.

А тому Верховний Судвважає за можливе касаційну скаргу задовольнити частково та змінити судові рішення із зазначенням способу захисту, який відповідає негаторному позову - шляхом зобов`язання  ОСОБА_2 повернути власнику земельні ділянки із кадастровими номерами: 1823184000:05:002:0002, площею 4,0465 га, та 1823184000:05:002:0003, площею 2,9815 га, що знаходяться на території Малобраталівського старостинського округу Любарської селищної ради Житомирського району Житомирської області.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша та четверта статті 412 ЦПК України).

Отже, касаційна скарга  ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, ? у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга задоволена частково, проте спір не вирішено на користь відповідача, відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат не проводиться (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19 (провадження № 14-202цс21)).

Керуючись статтями 400, 402, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 24 травня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 31 березня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування земельних ділянок змінити.

Зобов`язати  ОСОБА_2 повернути власнику -ОСОБА_1 земельні ділянки із кадастровими номерами 1823184000:05:002:0002, площею 4,0465 га, та 1823184000:05:002:0003, площею 2,9815 га, що знаходяться на території Малобраталівського старостинського округу Любарської селищної ради Житомирського району Житомирської області.

У решті рішення Любарського районного суду Житомирської області від 24 травня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 31 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк