05.05.26

Справа № 635/6655/20
Провадження №2/635/700/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року  смт Покотилівка Харківського району Харківської області 
Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді – Даниленко Т.П.,
за участі секретаря судового засідання – Альохіної В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

13.10.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду шляхом пред`явлення позову до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з останньої на його користь безпідставно отримані грошові кошти від ОСОБА_3 в сумі 99450 гривень.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 08 квітня 2020 року на розрахунковий рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 було перераховано кошти в загальному розмірі 99450 гривень. Однак, зазначена сума була перерахована на рахунок ФОП ОСОБА_2 помилково, оскільки жодних діючих договорів між сторонами спору не існувало та не укладалось, жодних грошових зобов`язань ОСОБА_3 перед ФОП ОСОБА_2 не має. 24 вересня 2020 року ОСОБА_4 звернувся до відповідача з вимогою щодо повернення помилково перерахованих коштів, однак відповідь на вимогу на отримав. Отже, відповідач безпідставно заволодів майном ОСОБА_3 , а саме грошовими коштами у розмірі 99450 гривень, у зв`язку з чим останній набув право на повернення таких коштів відповідно до вимог ст.ст. 1212, 1213, 1214 ЦК України. 02 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підписаний договір про відступлення права вимоги, згідно якого ОСОБА_3 відступає належне йому право за зобов`язанням до ОСОБА_2 щодо стягнення безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 99450 гривень, а позивач його набуває. Отже, до позивача перейшло право вимоги за зобов`язанням до ОСОБА_2 щодо стягнення безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 99450 гривень, у зв`язку з чим він звертається до суду. 
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16.10.2020 відкрито провадження по справі та призначено в судове засідання.
Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25.01.2021 позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів задоволено повністю.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21.09.2021 заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 25.01.2021 скасовано та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження. 

Відповідно до розпорядження голови Верховного суду від 08.03.2022 № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» та Закону України «Про внесення зміни до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус судді» справу передану за підсудністю відповідно акту приймання-передачі справ та речових доказів від 01.04.2022.
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 27.02.2024 справу передано за підсудністю до Харківського районного суду Харківської області для розгляду по суті.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24.04.2024 провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07.08.2024 визнано явку позивача обов`язковою. 
Позивач в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що з 2022 року перебуває у Німеччині, з`явитися не може.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву в якій просила в задоволенні позову відмовити.
Надіслала відзив на позовну заяву у якому зазначила, що позивач в своїй позовній заяві не вказав, що після отримання вимоги про повернення на його думку безпідставно от отриманих коштів, на його адресу нею було направлено письмову відповідь на вимогу. Крім того, наголосила, що відповідач є ФОП з основним видом діяльності – роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (КВЕД 47.11). Також зазначила, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер стосунків між сторонами виключає можливість застосування судом до них положень частини першої ст.1212 ЦК України, у тому числі зобов`язання повернути майно потерпілому та дані правові висновки з підстав застосування окремих норм права є обов`язковими при розгляді справ в судах. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. За договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який провадить підприємницьку діяльність із продажу товару, зобов`язаний передати покупцеві товар, що зазвичай призначений для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його (ч. 1 і 3 ст. 698 Цивільного кодексу України). До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу за участю покупця — фізичної особи, не врегульованих ЦК, застосовують законодавство про захист прав споживачів. Договір — усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізують продукцію. Щоб підтвердити вчинення усного правочину, оформляють квитанцію, товарний або касовий чек, квиток, талон або інші документи (далі — розрахунковий документ) (п. 7 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII; далі — Закон № 1023). Під час продажу товару продавець зобов`язаний видати споживачеві розрахунковий документ встановленої форми, що засвідчує факт купівлі, з позначкою про дату продажу (абз. 2 ч. 11 ст. 8 Закону № 1023). Так, на виконання вищезазначеного ФОП ОСОБА_2 було видано позивачу - накладна № 22 від 19.02.2020 року на відпуск ковбасних та інших харчових продуктів на суму 15922,44 грн, накладна № 12 від 24.02.2020 року на відпуск ковбасних та інших харчових продуктів на суму17136 грн.; накладна № 31 від 17.03.2020 року на відпуск ковбасних та інших харчових продуктів 9353,80 грн.; накладна № 8 від 30.03.2020 року на відпуск ковбасних та інших харчових продуктів на суму 9353 грн.; накладна № 24 від 03.03.2020 року на відпуск ковбасних та інших харчових продуктів на суму 11221,00 грн накладна № 05 від 08.04.2020 року на відпуск ковбасних та інших харчових продуктів на суму 15912,31 грн; накладна № 18 від 24.03.2020 року на відпуск ковбасних та інших харчових продуктів на суму 11222,24 грн; накладна № 03 від 12.02.2020 року на відпуск ковбасних та інших харчових продуктів на суму 9350,50 грн. Кошти перераховувались внаслідок не помилки з огляду на те, що перерахування відбулося не одноразово, а носило регулярний та систематичний характер протягом пів року (8 платежів) за отримані товари від фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тому є всі підстави вважати, що між позивачем та відповідачем протягом 2020 року виникли договірні відносини, позивач отримував від відповідача певні товари, які сплачував відповідно, тому підстави для задоволення позову відсутні. 
В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
Суд, вислухавши учасників судового розгляду, свідків, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно дублікату квитанцій №Р24А748000684А72588 від 30 березня 2020 року, №Р24А746009354А82972 від 24 березня 2020 року, №Р24А742926168А78494 від 17 березня 2020 року, №Р24А737838310А49971 від 03 березня 2020 року, №Р24А734759892А57610 від 24 лютого 2020 року, №Р24А732658510А17563 від 19 лютого 2020 року, №Р24А729381163А82929 від 12 лютого 2020 року та №Р24А751343190А65721 від 08 квітня 2020 року ОСОБА_3 на рахунок ОСОБА_2 булі перераховані грошові кошти у розмірі відповідно: 9350 гривень, 11220 гривень, 9350 гривень, 11220 гривень, 17136 гривень, 15912 гривень, 9350 гривень, 15912 гривень, а всього 99450 гривень.

24 вересня 2020 року ОСОБА_3 на адресу відповідача була направлена вимога щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 99450 гривень, що підтверджується копією вимоги, описом вкладення до поштового відправлення, накладною №6103719300124 та квитанцією ПАТ «Укрпошта» щодо поштового відправлення вказаної вимоги від 24 вересня 2020 року.
02 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ОСОБА_3 відступив, а ОСОБА_1 набув право вимоги до ОСОБА_2 за зобов`язанням щодо стягнення грошових коштів у розмірі 99450 гривень, які були перераховані останній згідно квитанцій №Р24А748000684А72588 від 30 березня 2020 року, №Р24А746009354А82972 від 24 березня 2020 року, №Р24А742926168А78494 від 17 березня 2020 року, №Р24А737838310А49971 від 03 березня 2020 року, №Р24А734759892А57610 від 24 лютого 2020 року, №Р24А732658510А17563 від 19 лютого 2020 року, №Р24А729381163А82929 від 12 лютого 2020 року та №Р24А751343190А65721 від 08 квітня 2020 року.
Копія договору про відступлення права вимоги від 02 квітня 2020 року направлена для відома відповідачу засобами поштового зв`язку, що підтверджується описом вкладення до поштового відправлення, накладною №6103719323346 та квитанцією ПАТ «Укрпошта» від 02 жовтня 2020 року.
08 квітня 2020 року на розрахунковий рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 було перераховано кошти в загальному розмірі 99450 гривень. Однак, зазначена сума була перерахована на рахунок ФОП ОСОБА_2 помилково, оскільки жодних діючих договорів між сторонами спору не існувало та не укладалось, жодних грошових зобов`язань ОСОБА_3 перед ФОП ОСОБА_2 не має. 24 вересня 2020 року ОСОБА_4 звернувся до відповідача з вимогою щодо повернення помилково перерахованих коштів, однак відповідь на вимогу на отримав. Отже, відповідач безпідставно заволодів майном ОСОБА_3 , а саме грошовими коштами у розмірі 99450 гривень, а тому підставою для стягнення визначеної суми коштів є ст. 1212 ЦК України, як стягнення безпідставно набутих коштів.
Так, Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).
Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Тобто, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Судом встановлено, що позивач здійснив сім окремих переказів грошових коштів на банківський рахунок відповідача.
Вказані відомості підтверджується відповідними квитанціями, копії яких надані позивачем суду та дослідженими в судовому засіданні, а саме:
-№Р24А748000684А72588 від 30.03.2020 на суму 9350,00 грн,
-№Р24А746009354А82972 від 24.03.2020 на суму 11220,00 грн,
-№Р24А742926168А78494 від 17.03.2020 на суму 9350,00 грн, 
-№Р24А737838310А49971 від 03.03.2020 на суму 11220,00 грн,
-№Р24А734759892А57610 від 24.02.2020 на суму 17136,00 грн, 
-№Р24А732658510А17563 від 19.02.2020 на суму 15912,00 грн, 
-№Р24А729381163А82929 від 12.02.2020 на суму 9350,00 грн,
-№Р24А751343190А65721 від 08.04.2020 на суму 15912,00 грн.
Відповідач в обґрунтування своєї позиції надала суду копії накладних на відпуск товару, а саме:
-№8 від 30.03.2020 на суму 9353,00 грн,
-№18 від 24.03.2020 на суму 11222,24 грн,
-№31 від 17.03.2020 на суму 9353,80 грн,
-№24 від 03.03.2020 на суму 11221,00 грн,
-№12 від 24.02.2020 на суму 17136,00 грн,
-№22 від 19.02.2020 на суму 15922,44 грн,
-№03 від 12.02.2020 на суму 9350,50 грн,
-№05 від 08.04.2020 на суму 15912,31 грн.
Також під час судового розгляду була допитана свідок ОСОБА_5 , яка пояснила, що вона працює продавцем у ФОП ОСОБА_6 , працювала поряд з ОСОБА_2 , часто спілкувалася з нею, обговорювали питання щодо пропозицій ОСОБА_3 розрахунку за отриманий від неї товар у безготівковому виді. Бачила як він особисто приїжджав до ОСОБА_2 за товаром, згодом став приїжджати тільки водій, який казав кодове слово та забирав товар. Це відбувалося приблизно два рази на тиждень. Вона його дуже добре запам`ятала, оскільки вони з ОСОБА_2 часто про це розмовляли.
Суд вважає, що неодноразове перерахування позивачем грошових коштів на рахунок відповідача свідчить про послідовну поведінку позивача, яка об`єктивно могла створити у відповідача переконання щодо наявності правової підстави для отримання таких коштів. Подальше звернення з вимогою про їх повернення як помилково перерахованих суперечить попередній поведінці позивача та не відповідає принципу добросовісності.
Відповідно до статті 1212 ЦК України обов`язок повернути майно виникає за умови набуття такого майна без достатньої правової підстави.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України саме позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема факт помилковості спірних платежів та відсутність правової підстави для їх отримання відповідачем.
Однак належних і допустимих доказів того, що спірні кошти були перераховані помилково, позивач суду не надав.
Сам по собі факт перерахування коштів не свідчить про їх безпідставне набуття, оскільки відповідач заперечує безпідставність отримання коштів та зазначає, що вони були передані як оплата товару, отриманого позивачем за усною домовленістю сторін.
Вчинення позивачем семи окремих платежів на один і той самий рахунок у різний час не узгоджується з доводами про випадкове або помилкове перерахування коштів та свідчить про наявність між сторонами фактичних правовідносин.
Крім того, відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України цивільні правовідносини ґрунтуються на засадах добросовісності. Поведінка особи є недобросовісною, якщо вона суперечить її попереднім діям та обґрунтованим очікуванням іншої сторони.
Здійснивши неодноразове перерахування коштів відповідачу, позивач створив для останньої обґрунтоване уявлення про правомірність отримання таких коштів. Подальше пред`явлення вимоги про їх повернення як помилково перерахованих суперечить попередній поведінці позивача.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.(частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття78 ЦПК України).
Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши надані позивачем документи на підтвердження позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підтверджені належними, достовірними та достатніми доказами, які у своїй сукупності дали б змогу суду дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, а тому у суду відсутні правові підстави для задоволення позову.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Враховуючи, що позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, судові витрати слід покласти на позивача.
Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів – відмовити.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості, що не проголошуються:
позивач - ОСОБА_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 ;
відповідач – фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Суддя           Т.П.Даниленко