Номер провадження: 22-ц/813/4790/26 
Справа № 946/4229/25
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т. П.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Комлевої О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 листопада 2025 року, ухваленого під головуванням судді Пащенко Т.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, 
встановив:

04.06.2025 року  ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.06.2025 року до досягнення дітьми повноліття.
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 11.02.2010 по 17.02.2017 року.
Під час перебування у шлюбі у подружжя народилися діти: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після розірвання шлюбу між сторонами, діти залишилися проживати разом із матір`ю.
Позивачці відомо, що відповідач працевлаштований та працює, проте відомостей де саме працює відповідач, а також щодо відомостей про його доходи, немає.
Посилаючись на те, що діти знаходяться на повному її забезпечені та потребують матеріальної допомоги з боку батька, позивачка просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.11.2025 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 04.06.2025 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн., зарахувавши зазначені грошові кошти до спеціального фонду Державного бюджету України.
В іншій частині позову було відмовлено (а.с.75-77).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.11.2025 року, в частині визначення розміру та способу стягнення аліментів, ухвалення в цій частині нове судове рішення та стягнути аліменти на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 4 000,00 грн. на кожну дитину, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.85-87).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (а.с.125-128).

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 11.05.2026 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).
Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). 
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Крім того, у зв`язку з перерубуванням суддів Комлевої О.С. та Громіка Р.Д. у відпустках, а також враховуючи недостатню кількість суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 8), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду даної справи в строки, передбачені національним законодавством, датою ухвалення цього судового рішення є 11.05.2026 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що апеляційне провадження у справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду 12.02.2026 (а.с.122-123), згідно якої розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, копію ухвали останні отримали належним чином, що передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с.124, 138-139).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягуючи з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 04.06.2025 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд першої інстанції виходив із того, що батьки зобов`язанні утримувати своїх неповнолітніх дітей, а тому відповідач має обов`язок надавати матеріальну допомогу на утримання своїх дітей (а.с.75-77).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

За змістом ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
У відповідності до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Згідно ч.ч. 1-2 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

З матеріалів справи вбачається, щосторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 11.02.2010 року по 17.02.2017 року (а.с.10).
Під час перебування у шлюбі у подружжя народилися діти: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8-9). 
Після розірвання шлюбу неповнолітні діти залишилися проживати разом із матір`ю. Вказане не заперечується сторонами у справі. На даний час ОСОБА_2 разом із неповнолітніми сином та донькою проживають в Італійській Республіці. Крім того, відповідачем ОСОБА_1 було надано нотаріально завірену заяву щодо надання згоди на виїзд за кордон до Італійській Республіці на постійне місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

В матеріалах справи наявний лист ГУ ДПС в Одеській області Державної податкової служби України від 12.09.2025 року № 15305/5/15-32-12-02-05 за період з січня 2024 року по липень 2025 року податок на доходи фізичних осіб стосовно ОСОБА_1 сплачували: ТОВ «САН ЛОГІСТИК» («заробітна плата»), АТ «ПУМБ» («додаткове благо») (а.с.37-37А).

Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу представником позивача було надано відповідь ДПС України на запит державного виконавця від 22.12.2025 року у виконавчому провадженні № 79862144, з якої вбачається, що відповідач ОСОБА_1 отримував доходи:
- в 4-му кварталі 2024 року від АТ «ПУМБ» та від ТОВ «САН ЛОГІСТИК» в сумі 100 122,02 грн.;
- в 1-му кварталі 2025 року від АТ «ПУМБ» сумі 397,43 грн. та від ТОВ «САН ЛОГІСТИК» в сумі 63 000,00 грн.;
- в 2-му квартал 2025 року від АТ «ПУМБ» та від ТОВ «САН ЛОГІСТИК» в сумі 63000,00 грн.;
- в 3-му кварталі 2025 року від АТ «ПУМБ» та від ТОВ «САН ЛОГІСТИК» в сумі 74056,78 грн. (а.с.131-132).
Також представником позивача було надано відповіді Пенсійного фонду України на запит державного виконавця від 22.12.2025 року та від 26.01.2026 року у виконавчому провадженні № 79862144, з яких вбачається, що ОСОБА_1 за листопад та грудень 2025 року ТОВ «ЕНЕРГОТЕХНОЛОГІЇ-ІЗМАЇЛ» була виплачена заробітна плата у відповідному розмірі (а.с.133-134).

Таким чином, враховуючи, що відповідач – апелянт у справі є фізично здоровою особою, працездатного віку, офіційно працевлаштований та отримує заробітну плату, що підтверджується відповідними доказами, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини видів заробітку (доходу) щомісячно. 

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним із головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей.
Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання.
Зокрема, при вирішенні такого спору визначальним є обов`язок батьків утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Тобто такий обов`язок превалює над можливістю платника таке утримання надавати. При цьому, в обов`язковому порядку судом враховуються всі обставини, які впливають на розмір аліментів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що має можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 8 000,00 грн., по 4 000,00 грн. на кожну дитину щомісячно.
Проте, як вбачається із позовної заяви, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% для дитини відповідного віку і саме ці вимоги були розглянуті судом першої інстанції. 
Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі позивачем у позові не вимагалось. 

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, заявник апеляційної скарги посилається на те, що окрім неповнолітніх дітей, він постійно надає матеріальну допомогу своїй матері, 1962 року народження, а також бабусі, 1939 року народження.
Апеляційний суд також не приймає до уваги зазначений довід апелянта, оскільки мати та бабуся апелянта є особами пенсійного віку та мають право отримувати від держави відповідне пенсійне забезпечення. 

За таких обставин, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. 
Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч.1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. 
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Крім того, оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
ухвалив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 листопада 2025 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Судді Одеського апеляційного суду:  С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева