ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 травня 2026 року	справа № 380/7288/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 з 01.01.2026 пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ без обмеження максимальним її розміром та без застосування коефіцієнтів до відповідних сум перевищення, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 № 1778;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 з 01.03.2026 фактично нараховану пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ без будь-якого обмеження її максимальним розміром та без застосування коефіцієнтів до відповідних сум перевищення, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 № 1778, та здійснити виплати поточних платежів щомісячного довічного пенсійного забезпечення за вислугу років відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у повному розмірі одним платежем без урахування (застосування) до відповідних виплат постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 821.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є пенсіонером МВС, учасником бойових дій, особою з інвалідністю 2-ї групи та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ. На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2026 № 236 відповідач провів з 01.03.2026 індексацію його пенсії, внаслідок чого загальний розмір пенсії з надбавками станом на 01.03.2026 з урахуванням рішення суду від 12.09.2025 у справі № 380/6740/25 становить 27087,04 грн. Проте відповідач, застосувавши понижуючі коефіцієнти згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 № 1778, понизив підсумок пенсії до 26518,52 грн, а до фактичної виплати з 01.03.2026 спрямував лише 25950,00 грн, тобто з обмеженням максимальним розміром та з розбивкою на частини відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 821. Позивач вважає, що його пенсію неправомірно обмежено тричі: застосуванням понижуючих коефіцієнтів до сум перевищення; обмеженням максимальним розміром; виплатою частинами. Посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та від 12.10.2022 № 7-р(ІІ)/2022, а також на сталу практику Верховного Суду, позивач стверджує, що обмеження максимальним розміром пенсій, призначених за Законом № 2262-ХІІ, є протиправним, а застосування понижуючих коефіцієнтів підзаконним актом змінює умови та норми пенсійного забезпечення всупереч частині третій статті 11 Закону № 2262-ХІІ. Зазначив також, що пунктами 1, 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 821 рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2026 у справі № 320/51895/25 визнано протиправними та нечинними. У добровільному порядку заявою від 07.03.2026 позивач звертався до відповідача, проте листом від 26.03.2026 № 16295-16851/Т-02/8-1300/26 у задоволенні вимог йому відмовлено.
Ухвалою судді від 27.04.2026 відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечено. В обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що органи Пенсійного фонду України діють у межах наданих повноважень та чинних нормативно-правових актів. Указав, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.09.2025 у справі № 380/6740/25, яке набрало законної сили 14.10.2025, частково задоволено попередній позов позивача та зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити пенсію з 01.03.2025 без обмеження максимальним розміром. На виконання цього рішення проведено перерахунок пенсії. Відповідач наголосив, що з 01.03.2026 на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2026 № 236 проведено індексацію пенсії, а виплата здійснюється з урахуванням пункту 3 цієї постанови, статті 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постанови Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 № 1778. Виплата сум, нарахованих на виконання судових рішень, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 821 у межах бюджетних асигнувань, пропорційно виділеним коштам. Відповідач також послався на те, що Пенсійний фонд України є одержувачем, а не розпорядником бюджетних коштів, а виплати здійснюються виключно за рахунок коштів Фонду в межах бюджетних призначень. На думку відповідача, позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки спірні правовідносини вже вирішені судом у справі № 380/6740/25 та перебувають на стадії виконання судового рішення, у зв`язку з чим застосуванню підлягає стаття 383 КАС України. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, та встановив таке.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ). 
Позивач є пенсіонером МВС, учасником бойових дій, особою з інвалідністю 2-ї групи.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.09.2025 у справі № 380/6740/25, яке набрало законної сили 14.10.2025, частково задоволено позов ОСОБА_1 : визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу з 01.03.2025 пенсії з урахуванням індексації, установленої постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209, без обмеження її максимальним розміром, та зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити пенсію з 01.03.2025 на відповідних умовах з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2026 № 236 «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2026 році» відповідач провів з 01.03.2026 індексацію пенсії позивача із застосуванням коефіцієнта збільшення 1,121. Згідно з протоколом про перерахунок пенсії станом на 01.03.2026 загальний розмір пенсії позивача з надбавками становить 27087,04 грн.
При цьому відповідач застосував положення постанови Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 № 1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану», понизивши підсумок пенсії з 27087,04 грн до 26518,52 грн шляхом застосування коефіцієнта 0,5 до частини пенсії, що перевищує 10 прожиткових мінімумів. До фактичної виплати з 01.03.2026 відповідач спрямував суму 25950,00 грн, що підтверджується повідомленнями АТ «Ощадбанк» від 05.03.2026 та 03.04.2026, а різницю в розмірі 568,52 грн (26518,52 - 25950,00) внесено до Реєстру судових рішень як поточну заборгованість із подальшою виплатою в порядку постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 821 у межах бюджетних асигнувань.
Не погоджуючись із діями відповідача, позивач заявою від 07.03.2026 звернувся до відповідача з вимогою провести з 01.03.2026 перерахунок та виплату пенсії без обмеження максимальним розміром, без застосування понижуючих коефіцієнтів, передбачених постановою № 1778. Листом від 26.03.2026 № 16295-16851/Т-02/8-1300/26 відповідач у задоволенні вимог відмовив, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
При вирішенні спору по суті суд керується таким.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною другою статті 64 Основного Закону України встановлено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Відповідно до статті 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України. Отже, у період дії воєнного стану не обмежені конституційні права і свободи людини і громадянина, які встановлені статтею 46 Конституції України.
Згідно з абзацом першим преамбули Закону № 2262-ХІІ цим Законом визначаються умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували, зокрема, на службі в органах внутрішніх справ. Абзацом третім преамбули встановлено, що держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Згідно з частинами першою і третьою статті 1-1 Закону № 2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів. Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Щодо застосування понижуючих коефіцієнтів до сум перевищення розміру пенсії (постанова № 1778) суд керується таким.
Статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено, що у 2026 році у період дії воєнного стану пенсії, призначені (перераховані), зокрема, відповідно до Закону № 2262-ХІІ, розмір яких перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням до суми перевищення коефіцієнтів у розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України. На виконання цієї норми Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 30.12.2025 № 1778, пунктом 1 якої встановлено застосування коефіцієнтів до відповідних сум перевищення.
Таким чином, Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постановою № 1778 установлено додаткові підстави для обмеження шляхом застосування коефіцієнтів розміру пенсій, призначених на підставі Закону № 2262-ХІІ, що прямо суперечить частині третій статті 1-1 Закону № 2262-ХІІ.
У рішеннях від 09.07.2007 № 6-рп/2007, від 22.05.2008 № 10-рп/2008 та від 30.11.2010 № 22-рп/2010 Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Державний бюджет України не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві. В абзаці третьому пункту 4 мотивувальної частини рішення від 28.08.2020 № 10-р/2020 Конституційний Суд України наголосив, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Відповідно до першого речення частини третьої статті 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Відтак у разі суперечності між правовими нормами Закону України про Державний бюджет України та правовими нормами спеціальних законів України, якими врегульовано ті ж самі правовідносини, застосуванню підлягають правові норми спеціальних законів України.
Оскільки Законом № 2262-ХІІ та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено обмеження розміру пенсій, що перевищують десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, шляхом застосування до суми перевищення коефіцієнтів, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статті 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» і постанови № 1778.
У постанові від 12.11.2019 у справі № 826/3858/18 Верховний Суд сформував правовий висновок, згідно з яким Кабінету Міністрів України надано право лише на встановлення умов, порядку та розміру для перерахунку пенсій, передбачених статтею 63 Закону № 2262-ХІІ, проте орган виконавчої влади не уповноважений змінювати визначений Законом перелік складових грошового забезпечення, а зміна умов чи норм пенсійного забезпечення підзаконними нормативно-правовими актами є порушенням закону. У постанові від 09.06.2022 у справі № 520/2098/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Отже, застосування при перерахунку пенсії, призначеної відповідно до Закону № 2262-ХІІ, постанови Кабінету Міністрів України, якою змінюються умови та/чи норми пенсійного забезпечення, зокрема постанови № 1778 в частині застосування понижуючих коефіцієнтів до сум перевищення, є протиправним.
Щодо обмеження пенсії максимальним розміром, суд враховує таке.
Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI частину п`яту статті 43 Закону № 2262-ХІІ було викладено в редакції, згідно з якою максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок та інших доплат, крім окремих категорій) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Унаслідок подальших змін ця норма стала частиною сьомою статті 43 Закону № 2262-ХІІ.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), та згідно з пунктом 2 резолютивної частини цього Рішення вони втратили чинність з дня його ухвалення. Конституційний Суд України виходив із того, що обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України.
Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Зміни, внесені Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII до частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ (щодо періоду дії обмеження), є нереалізованими, оскільки вносилися до норми, яка визнана неконституційною та втратила чинність, а тому самі по собі не створюють підстав для такого обмеження. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.10.2020 у справі № 522/16881/17, від 17.05.2021 у справі № 343/870/17, від 10.09.2021 у справі № 300/633/19.
Правильність наведеного підходу додатково підтверджена Рішенням Конституційного Суду України від 12.10.2022 № 7-р(ІІ)/2022, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), приписи статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI, що поширюють свою дію на Закон № 2262-ХІІ, у тому, що вони не забезпечують соціальних гарантій високого рівня, які випливають зі спеціального юридичного статусу громадян, які збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України.
Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо застосування норм права у спорах, пов`язаних з обмеженням максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-ХІІ. Зокрема, у постановах від 09.11.2020 у справі № 813/678/18, від 09.02.2021 у справі № 640/2500/18, від 16.12.2021 у справі № 400/2085/19 та інших Верховний Суд дійшов висновку, що у правовідносинах щодо призначення та перерахунку пенсій відповідно до Закону № 2262-ХІІ норми цього закону підлягають застосуванню з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, у зв`язку з чим будь-яке обмеження максимального розміру зазначених пенсій є протиправним.
За таких обставин у відповідача відсутні правові підстави для обмеження пенсії позивача максимальним розміром, у тому числі при її перерахунку з 01.03.2026 у зв`язку з індексацією, проведеною згідно з постановою № 236. Дії відповідача щодо такого обмеження є протиправними.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2026 № 236 з 01.03.2026 проведено перерахунок (індексацію) пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-ХІІ, із застосуванням коефіцієнта збільшення 1,121. На виконання цієї постанови відповідач провів індексацію пенсії позивача, внаслідок чого загальний розмір пенсії з надбавками станом на 01.03.2026 склав 27087,04 грн. Проте при здійсненні виплати відповідач обмежив пенсію позивача спочатку понижуючими коефіцієнтами згідно з постановою № 1778 (до 26518,52 грн), а фактично до виплати спрямував лише 25950,00 грн.
Суд звертає увагу, що право на соціальний захист є комплексним, гарантованим Конституцією України невідчужуваним основоположним правом. Належно набуте право на пенсію та суми пенсійних виплат становлять «майно» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; зменшення розміру або припинення виплати належно встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України»). Поведінка відповідача щодо виплати проіндексованої пенсії позивача в обмеженому розмірі порушує право позивача на отримання пенсії у визначеному чинним пенсійним законодавством розмірі та нівелює конституційні гарантії, зокрема право на соціальний захист, передбачене статтею 46 Конституції України.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити виплати поточних платежів щомісячного довічного пенсійного забезпечення за вислугу років відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у повному розмірі одним платежем без урахування (застосування) до відповідних виплат постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 821, суд зазначає, що судовому захисту підлягають лише порушені, не визнані або оспорювані права; відповідне порушення має мати місце на момент розгляду справи судом, адже судовими актами не можуть регулюватись відносини на майбутнє. Тому зазначені позовні вимоги заявлені позивачем передчасно, оскільки оцінка розміру щомісячних виплат пенсії позивачу може бути надана лише після проведення пенсійним органом перерахунку пенсії на виконання рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; пропорційно.
Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач належними та допустимими доказами правомірності своїх дій щодо обмеження пенсії позивача та виплати її в неповному обсязі не довів.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України), та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо відмови у виплаті позивачу з 01.03.2026 пенсії без обмеження максимальним розміром та без застосування понижуючих коефіцієнтів є частково протиправними, а тому підлягають частковому задоволенню.
Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, доказів понесення інших судових витрат не надано, такі в силу приписів статті 139 КАС України розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 з 01.03.2026 пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ, без обмеження максимальним її розміром та без застосування коефіцієнтів до відповідних сум перевищення, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 № 1778.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (ЄДРПОУ 13814885) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01.03.2026 фактично нараховану пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ, без будь-якого обмеження її максимальним розміром та без застосування коефіцієнтів до відповідних сум перевищення, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 № 1778, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.