ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 червня 2026 року 

м. Київ

справа № 359/1091/24 
провадження № 61-2302св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	
учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
особа, яка подала апеляційну та касаційні скарги - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Кафідової О. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання шлюбу недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 20 грудня 2003 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації шлюбів та народжень Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 1263. 

Позивачка стверджувала, що вони з відповідачем уклали шлюб без наміру створити сім`ю, не вели спільного господарства, не мали жодних намірів, які б свідчили про бажання створити сім`ю. На момент реєстрації шлюбу у них з відповідачем був спільний бізнес, саме це створило підстави та необхідність для укладення шлюбу, а не намір створити сім`ю.

З огляду на викладене вище, просила суд визнати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований Відділом реєстрації шлюбів та народжень Луганського міського управлінні юстиції 20 грудня 2003 року, актовий запис № 1263, недійсним у зв?язку з його фіктивністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2024 року позов задоволено. Визнано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Відділом реєстрації шлюбів та народжень Луганського міського управлінні юстиції 20 грудня 2003 року, актовий запис № 1263, недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що сторони не мали наміру створювати повноцінну сім`ю, разом не проживали, спільне господарство не вели. Факт народження дитини не може бути єдиною підставою вважати, що шлюб укладався сторонами з метою фактичного створення сім`ї, а не про людське око, без наміру створення правових наслідків, про що заявили сторони, будучи попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Зазначене встановлено на підставі показань позивача та відповідача. Будь-які докази, які б спростовували такі твердження сторін та зроблені на їх підставі висновки суду, в матеріалах справи відсутні. Будь-яких ознак зловживання правом зі сторони позивача та відповідача судом не виявлено.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, 01 жовтня 2025 року особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2024 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2024 року закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 362 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Закриваючи апеляційне провадження, суд урахував, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів ОСОБА_4 . 

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
24 лютого 2026 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанцій порушив норми процесуального права, оскільки необґрунтовано дійшов висновку про відсутність порушеного права ОСОБА_4 рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2024 року.
Вважає, що спір ініційований подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з метою уникнення ОСОБА_2 від виконання судових рішень, ухвалених на користь ОСОБА_4 , зокрема:

- ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2023 року у справі № 359/6937/20, якою позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на майно залишено без розгляду. Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, вжиті ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 10 вересня 2020 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 536,80 грн. 

- рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року у справі № 753/12290/22, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 15 000,00 грн від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно починаючи з 12 жовтня 2022 року та до повноліття дитини, який підлягає індексації відповідно до закону.

Зазначає, що станом на 01 жовтня 2025 року заборгованість ОСОБА_2 перед заявницею становить 1 206 560,00 грн.

Розуміючи, що стягнення заборгованості буде звернено на нерухомість, яка придбана в шлюбі сторін та є їх спільною сумісною власністю, та зареєстрована за ОСОБА_1 , остання, за згодою з ОСОБА_2 , звертається до суду з позовом про визнання їх шлюбу недійсним. У позові вказує, що вона взагалі не проживала з ОСОБА_2 та нерухомість придбана нею за особисті кошти, про що зазначає суд першої інстанції в судовому рішенні.

На думку заявниці, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , використовуючи приватно-правовий інструментарій, створили фраудаторну конструкцію шляхом подачі позову про визнання шлюбу недійсним та визнання його іншою особою, з метою унеможливлення виконання судових рішень, постановлених на користь ОСОБА_4 .

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_4 від інших учасників справи не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 24 лютого 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_4 передано на розглядсудді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 з підстав, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України; витребувано із Бориспільського міськрайонного суду Київської області матеріали справи № 359/1091/24; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У квітні 2026 року матеріали справи № 359/1091/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Суд апеляційної інстанції встановив, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила суд визнати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований Відділом реєстрації шлюбів та народжень Луганського міського управлінні юстиції 20 грудня 2003 року, актовий запис № 1263, недійсним у зв?язку з його фіктивністю.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою,  ОСОБА_4 зазначала, що в 2017 році вона почала зустрічатися з ОСОБА_2 , але у зв`язку з тим, що він був одружений, мав дитину та не збирався залишати сім`ю, проживати сумісно вони навіть не планували.

Вказувала на те, що оскаржуване судове рішення прямо впливає на її права, оскільки фактично ОСОБА_2 набуває права співвласника належного ОСОБА_4 майна.

Окрім того, зазначала, що станом на 01 лютого 2024 року, заборгованість відповідача по аліментам та ухвалі Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2020 року у справі № 359/6937/20 вже складала більше 300 000,00 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право, зокрема, на апеляційний перегляд справи.

У частині першій статті 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) указано, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. 

У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі
№ 32/77 (провадження № 12-17гс21), якою також закрито касаційне провадження з тих самих підстав, указано, що особи, які не брали участі у справі, можуть оскаржити рішення суду лише за умови, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Відтак, передумовою реалізації такими особами їх права на оскарження судового рішення є матеріально-правова заінтересованість цих осіб, тобто їх власна, особиста заінтересованість у конкретному результаті розгляду спору судом.

Отже, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав та обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Відтак при вирішенні питання про те, чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі у справі, суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку із прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами, чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права, свободи та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. З огляду на вказані процесуальні норми суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю. Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року № 360/1938/16 (провадження № 61-48003св18),
від 10 квітня 2019 року у справі № 235/2452/16-ц (провадження
№ 61-3433св19), від 05 лютого 2020 року № 521/12093/19 (провадження
№ 61-20975св19), від 03 червня 2020 року у справі № 2-2630/03 (провадження № 61-14624св19), від 11 листопада 2022 року у справі № 2-905/1991 (провадження № 61-8160св22).

У касаційній скарзі заявниця зазначила, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2024 року порушено її майнові права, оскільки вважає, що спір ініційований подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з метою уникнення ОСОБА_2 від виконання судових рішень, ухвалених на користь ОСОБА_4 .

Суд апеляційної інстанції встановив, що з огляду на наявність спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо визнання недійсним шлюбу, укладеного між ними 20 грудня 2003 року, що є предметом розгляду цієї справи, оскаржуване рішення може вплинути на права ОСОБА_4 , однак безпосередньо ним не встановлювалися, не змінювалися та не припинялися її права та обов`язки.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не врахував наступне.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 21 СК України).

У приватному праві недійсність може стосуватися або «вражати», зокрема, правочин, шлюб. Шлюб по своїй суті не є правочином, а тому до конструкції недійсності шлюбу положення ЦК України про правочини, зокрема й норми § 2 «Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону» глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані.

Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена (стаття 42 СК України).

Подібні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 761/16077/19 (провадження № 61-17134св20).

Відтак, і оскаржити судове рішення про визнання шлюбу недійсним можуть особи, права яких порушені у зв`язку з задоволенням такого позову.

Отже, у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції належно не дослідив питання, чи стосується прав та інтересів ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції, не надав оцінки доводам особи, яка подала апеляційну скаргу, не мотивував свого рішення про відсутність порушення прав та інтересів особи, яка подала апеляційну скаргу, тому висновки про закриття апеляційного провадження з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України є передчасними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, ухвалу апеляційного суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки Верховний Суд направляє справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, не ухвалюючи судового рішення по суті спору.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , задовольнити.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк