Справа № 467/1799/25
2/467/116/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2026 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі: 
головуючого - судді Явіци І.В.
за участю секретаря судового засідання - Рожкової Т.М.
позивача - ОСОБА_1 
представника позивача - адвоката Долгова А.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Заводський відділ державної виконавчої служби у м Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про звільнення від сплати аліментів, 

ВСТАНОВИВ :

Вимоги і аргументи сторони позивача 

Представник позивача обґрунтував цей позов тим, що неповнолітній син сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із серпня 2025 року за власним бажанням проживає разом з позивачем у м. Миколаєві. 
Однак, факт проживання дитини з позивачем свідчить про зміну обставин, які стали підставою для стягнення із нього на користь відповідача аліментів відповідно до рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2019 року, так як на цей час саме позивач повністю утримує дитину, піклується про неї і займається її вихованням. 
Тому із посиланням на положення ст. 273 ЦПК України представник позивача, діючи в інтересах останнього, просив припинити з 10 грудня 2025 року стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2019 року.

Учинені судом процесуальні дії у справі 

Загальне позовне провадження за цим позовом було відрите ухвалою від 22 грудня 2025 року, якою сторонам визначено строк для подання заяв по суті справи та, крім цього, до участі у справі залучено третю особу без самостійних вимог щодо предмета спору - Заводський відділ державної виконавчої служби у м Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Ухвалою від 12 січня 2026 року забезпечено участь сторони позивача (безпосередньо самого позивача та його представника) в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Ухвалою від 20 лютого 2026 року суд за власною ініціативою залучив до участі у страві Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради та Службу у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
А так само, діючи в інтересах неповнолітньої дитини, витребував від третіх осіб докази, необхідні для правильного вирішення спору. 
Ухвалою від 23 березня 2026 року суд закрив у справі підготовче провадження і призначив її до судового розгляду по суті, у т.ч. й викликав до суду заявлених стороною позивача свідків, у зв`язку із чим визнав явку представника Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради в судове засідання обов`язковою з тим, щоб здійснити допит неповнолітньої дитини у якості свідка у порядку ст. 232 ЦПК України.
Та оскільки представник вказаної служби проігнорував свої процесуальні обов`язки, то допит дитини було проведено за участю завідувача сектору опіки, піклування та усиновлення Служби у справах дітей Арбузинської селищної ради Кравченко Ю.В. 

Позиція учасників справи

В судовому засіданні позивач викладені у позові обставини та висунуті вимоги підтримав повністю і пояснив суду, що розірвав шлюб з відповідачем у 2019 році, після чого остання виїхала із їх спільним сином ОСОБА_3 на проживання до м. Києва, навіть не попередивши його про це.
Наразі відповідач створила іншу сім`ю, має чоловіка та двох неповнолітніх дітей. 
Коли син ще проживав у м. Києві разом з відповідачем, то неодноразово телефоном казав, що бажає проживати з ним, так як мати має проблеми з колекторами, постійно змінює місце проживання та неналежно дбає про нього.
У серпні 2025 року він поїхав до Києва з метою забрати сина до себе, проти чого відповідач не заперечувала, а навпаки, приготувала дитячі речі. Коли він приїхав за дитино, відповідач навіть не було вдома, дитина сама вийшла з будинку з речами. 
Після переїзду сина до нього, відповідач припинила телефонувати, навіть на День народження та на Новий рік не вітала дитину, ні його життям, ні станом здоров`я не цікавилась. 
Представник позивача підтвердив усе сказане позивачем, та, окрім цього, додав, що дитина дійсно проживає разом із позивачем із серпня 2025 року за власним бажанням. 
У 14 років дитина прийняла добровільне рішення про проживання спільно із батьком і не висловлює ніякого бажання повертатись до відповідача. 
Більш того, після повернення до батька виявилось, що ОСОБА_3 має незадовільний стан здоров`я через недогляд з боку відповідача. Зокрема, дитина мала проблеми з опорно- руховою системою, зором та здоров`ям зубів, лікуванням яких відповідач не займалась. Натомість зловживала отриманням кредитів, через що наразі має не аби які борги і проблеми з колекторами. 
Позивач же, створив усі умови для належного виховання, розвитку і навчання хлопчика, у повній мірі забезпечує його усім необхідним, усуває наявні у дитини проблеми із здоров`ям.
Представник додав, що позивач припинив сплачувати аліменти на користь відповідача з тих пір, як син переїхав до нього на постійне проживання. 
Відповідач про висунуті до неї у судовому порядку вимоги знає, викликалась на слухання справи неодноразово, про що належно була повідомлена через підсистему «Електронний суд», заявою від 04 лютого 2026 року просила розглядати справу за її відсутності у зв`язку із неможливістю проїхати з м. Києва до місця розгляду справи, у т.ч. й висловила свою позицію щодо справи, зокрема, вказала, що ніяких заперечень не має.
Тим самим, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, у т.ч. й з урахуванням положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, згідно якої неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тоді як обставин, передбачених частиною другою указаної статті, установлено не було. 

Встановлені судом фактичні обставини справи 

Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, отримавши показання заявлених свідків, вивчивши і проаналізувавши усі наявні у справі письмові докази, оцінивши їх як кожен окремо, так і в цілому, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, у т.ч. через призму належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності, встановив таке.
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_4 .
Наразі сторони проживають окремо, у різних населених пунктах, ніякі відносини не підтримують.
Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2019 року із позивача на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 жовтня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Рішення перебуває на виконанні у Заводському відділі ДВС у м Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) і заборгованість позивача станом на 28 лютого 2026 року склала 108 211, 98 грн.
З серпня 2025 року позивач повністю припинив сплачувати аліменти на утримання дитини, на що вказує наявний у справі розрахунок заборгованості, здійснений головним державним виконавцем Заводського відділу ДВС у м Миколаєві 12 березня 2026 року у сукупності із звітом про здійснення відрахування та виплати військової частини НОМЕР_1 .
За словами учасників, це було пов`язано із початком постійного проживання дитини разом із позивачем. 
За наслідком допиту свідків - ОСОБА_5 (дружина позивача) та неповнолітнього свідка - ОСОБА_4 (син позивача) судом було установлено, що дитина із серпня 2025 року проживає з позивачем у м. Миколаєві. 
Зокрема, допитана за правилами ст. 230 ЦПК України свідок ОСОБА_5 в суді показала, що у 2025 році, коли позивач перебував у відпустці, то узяв ОСОБА_3 до них додому. 
Дитина була не годована, брудна, не мала достатньо одягу та взуття. Вони з позивачем купили хлопчику все необхідне та повернули матері.
Проте, через декілька днів ОСОБА_3 зателефонував батькові і сказав, що хоче до нього. При цьому, повідомив, що він голодний, а в будинку немає їжі.
У серпні 2025 року чоловік поїхав у Київ, де зараз проживає відповідач, і привіз сина у м. Миколаїв, після чого дитина стала проживати разом з ними.
Свідок повідомила, що відповідач жодного разу не зателефонувала, сином не цікавилась, на спілкування не йде. Зокрема, вона надіслала дитині СМС - повідомлення, що якщо він знаходиться у батька, то їй не цікаве його життя. 
ОСОБА_3 не має бажання проживати з матір`ю, категорично відмовляється повертатись до неї. Так само він не бажає проживати разом з батьками відповідачки, бо скаржився, що вони його били через його небажання працювати на городі і забирали телефон.
Загалом, свідок вказала, що дитина має багато проблем із здоров`ям, вирішення яких відповідач ігнорувала. Але зараз хлопчик перебуває на обліку у приватній клініці «Здраво» та регулярно відвідує терапевта.
Також доповнила, що відповідач за рахунок отримуваних аліментів здійснювала погашення своїх кредитних боргів і постійно змінює місце проживання через проблеми з колекторами. 
Тому, на її думку, хлопчику не варто повертатись до матері, яка взагалі ним не цікавиться.
Допитаний у порядку ст. 232 ЦПК України, у т.ч. у присутності представника Служби у справах дітей Арбузинськох селищної ради, свідок ОСОБА_4 - син позивача вказав, що майже рік постійно і за власним бажанням проживає з батьком, його дружиною і її донькою у м. Миколаєві, де навчається у Миколаївській гімназії №31.
Дитина вказала, що не планує повертатись до матері, бажає проживати коло батька, який піклується про нього та забезпечує усім необхідним. 
Зокрема, він має свою окрему кімнату, батько купив йому ноутбук і загалом йому усього вистачає.
А коли проживав разом з матір`ю, то в школі було багато проблем з однолітками через те, що в нього не було одягу та інших речей, як у його приятелів. Зараз у нього таких проблем немає. 
Дитина вказала, що з матір`ю йому не комфортно, він не планує до неї повертатись. При цьому, мати йому не телефонує і не пише. 
Він має номер телефону матері, але також не дзвонить їй через те, що вона сама припинила спілкування з ним.
Факт навчання дитини у Миколаївській гімназії №31, окрім цього, підтверджується й довідкою в.о. директора гімназії №230 від 04 грудня 2025 року.
Із акту обстеження умов проживання, складеного представниками Служби у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради 17 березня 2026 року, суд встановив, що позивач забезпечив належні умови для проживання, розвитку і навчання дитини.

Правове регулювання правовідносин, що виникли між сторонами, і мотиви прийнятого судом рішення  

У цій справі спір виник щодо звільнення від сплати аліментів на дитину, яка після рішення суду про стягнення з батька аліментів на її утримання, проживає з батьком.
Статтею 180 СК України установлено обов`язок батьків утримувати дитину.
Положеннями статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
ЄСПЛ у своїх рішенням неодноразово наголошував, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків.
А тому з огляду на об`єктивні обставини спору насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини. Тому поведінка батьків має забезпечувати найкращі інтереси дитини незалежно від того, що між ними існує спір.
У свою чергу, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1ст. 181 СК)
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина ( ч.3 ст. 181 СК).
Верховний суд неодноразово вказував, що аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні (наприклад постанова ВС від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц). 
СК України прямо не вказує на обставини, за яких може мати місце припинення стягнення аліментів з когось із батьків на підставі судового рішення.
Але у частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).
А тому, якщо сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів, за рішенням суду, яке набрало законної сили, то за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 273 ЦПК України.
Очевидно, що відносини сторін щодо утримання їх спільної дитини, у т.ч. й шляхом припинення стягнення аліментів з позивача, на цей час не врегульовані на час розгляду цієї справи, бо виконавчий лист, виданий на підставі рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2019 року, відповідачем не відкликаний у зв`язку із тим, що дитина не проживає з нею протягом майже одного року. 
У зв`язку із тим, що дитина сторін проживає разом з позивачем, то він ініціював звільнення від сплати аліментів із посиланням на положення ст. 273 ЦПК України.
Зокрема, відповідно до ч 4 ст. 273 СК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.
Тому з урахуванням предмета цього спору, однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі.
Але у цій справі беззаперечно доведено, що спільна дитина сторін із серпня 2025 року постійно проживає з позивачем і перебуває на його утриманні. 
Із цього часу саме позивач за допомогою своєї дружини піклується про дитину, забезпечує її виховання, можливість навчання та розвитку. 
Тоді як відповідач неналежно здійснювала догляд за дитиною, не в достатній мірі турбувалась про неї, а після переїзду сина до батька взагалі припинила спілкування з ним. 
Однак, слід враховувати, що згідно ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.
Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.
Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення
Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.
А у цій справі однозначно установлено, що неповнолітній син сторін із серпня 2025 року постійно, а не періодично, проживає з батьком і перебуває на його утриманні.
А отже, враховуючи правову природу аліментів, їх цільовий характер, а також передбачені законом підстави їх стягнення на корить того з батьків, з ким проживає дитина і керуючись принципом найкращих інтересів дитини, суд вважає на даний час відсутніми підстави для стягнення із позивача аліментів.
Навіть незважаючи на те, що аліменти із позивача на користь позивача стягуються на підставі рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2019 року.
Зокрема, ВС у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц вказав, що існування судового рішення про стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки повинно оцінюватись з урахуванням обставин, які змінились після його постановлення.
А стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні суперечить положенням статті 181 СК України за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.
ВС наголосив, що нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина.
А тому з урахуванням встановлених обставин цієї справи суд вважає, що у ній наявні підстави для застосування положень ч.4 ст. 273 ЦПК України, так як після ухвалення судового рішення про стягнення із позивача аліментів змінились обставини, що тоді зумовили таке стягнення.
Наразі дитина сторін на постійній основі проживає з позивачем і перебуває на його утриманні.
Водночас, установлено, що відповідач не утримує дитину у будь - який спосіб, не цікавиться її життям на даний час.
Отже, сплата аліментів позивачем на користь відповідача втрачає сенс, адже ці кошти платник аліментів, у даному випадку позивач, має безпосередньо витратити саме на утримання дитини.
За такого, суд встановив передумови, за яких можливо прийняти рішення про звільнення позивача від сплати аліментів на користь відповідача на підставі ч.4 ст. 273 ЦПК України.
Окрім цього, частина четверта ст. 273 ЦПК України не визначає з якого саме часу має повинно мати місце звільнення від сплати аліментів. 
Натомість, вона вказує на те, що відповідач, якому присуджено сплату таких платежів, має право вимагати звільнення від них виключно шляхом пред`явлення нового позову. 
А так як цей позов було подано 10 грудня 2025 року, то саме з цього часу, на думку суду, й належить звільнити позивача від сплати аліментів. 
Крім цього, у цій ситуації суд застосовує аналогію закону, зокрема, положення ч.1 ст. 191 СК України, згідно якої аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Відповідно, якщо стягнення аліментів із позивача мало місце з дня пред`явлення позову, то й звільнити його від їх сплати логічно також з дня пред`явлення позову. 
І як наслідок, суд дійшов висновку про задоволення цього позову у повному обсязі з мотивів, що викладені вище. 
І таке рішення суду відповідатиме найкращим інтересам дитини, у т.ч. й з урахуванням почутої судом позиції самої дитини.
Адже відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. 

Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні рішення 

На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Про інші судові витрати (ч.3 ст. 133 ЦПК) сторони не заявляли. 
З цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 259,263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, 

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю. 
Звільнити з 10 грудня 2025 року ОСОБА_1 від сплати аліментів, які стягуються із нього на підставі рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2019 року на користь ОСОБА_6 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн.20 коп. 
Копію рішення направити учасникам справи. 
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до безпосередньо Миколаївського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ірина Явіца