ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

22 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/10477/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),
суддів: Лукманової О.М., Божко Л.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18.02.206 року (головуючий суддя Мінаєва К.В..)
у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відповідача Військової частини НОМЕР_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 26.11.2025 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ВЧ НОМЕР_2 , яким ОСОБА_1 зараховано до поіменного списку військовослужбовців військової частини;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 підготувати та видати ОСОБА_1 документи про звільнення позивача з військової служби.
В обґрунтування позову зазначено, що у ОСОБА_1 наявна відстрочка від призову на військову службу, 28.03.2025 співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_2 було складено мобілізаційне розпорядження та направлено для проходження служби до військової частини НОМЕР_1 . Рішенням суду, яке набрало законної сили, було скасовано наказ ТЦК та СП про призов ОСОБА_1 , у зв`язку з чим позивач має бути звільнений з військової служби, проте жодних документів щодо звільнення позивача військовою частиною не було підготовлено.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року позов – задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.03.2025 №88 в частині призначення на посаду, зарахування до списків особового складу частини та на всі види забезпечення солдата ОСОБА_1 .
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу та звільнити з військової служби.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач Військова частина НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Вказує, що вважає позов незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що зарахування до штату військової частини та виключення з нього здійснюється наказами по стройовій частині відповідної військової частини. Відповідне зарахуванням здійснюється не на власний розсуд, а на підставі іменних списків команд, які надходять від територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. З матеріалів справи слідує, що на час судового розгляду Позивача зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення відповідно до Указу Президента України» від 24.02.2022 №69/2022. Позивач з моменту видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 88 від 28.03.2025, а саме, з 28.03.2025 почав проходити військову службу за призовом під час мобілізації та набув статусу військовослужбовця. Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 №201 від 13.07.2025 року Позивач 12 липня 2025 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 . Таким чином, Позивач на даний час не перебуває у розташуванні військової частини НОМЕР_1 та перебуває у статусі особи, що самовільно залишила частину!
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.03.2025 №88 ОСОБА_1 з 28 березня 2025 року призначений на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 Десантно-штурмових військ Збройних Сил України. 
Підстава: Указ Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24 лютого 2022 року, поіменний список військовозобов`язаних від 27 березня 2025 року №09/835. 
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 11.04.2025 №3854 солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.07.2025 №201 солдат ОСОБА_1 вважається таким, що 13 липня 2025 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , у зв`язку з чим йому призупинено виплату грошового забезпечення.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2025 у справі №280/2638/25, яке набрало законної сили 11.09.2025, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема:
визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 , як особи, яка мала відстрочку від призову у встановленому законом порядку;
визнано протиправним та скасовано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 106 від 28.03.2025 «Про призов резервістів і військовозобов`язаних на військову службу», яким ОСОБА_1 було призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період, в частині, що стосується ОСОБА_1 .
Позивач вважає протиправним наказ командира військової частини про зарахування позивача до особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
Суд першої інстанції позов задовольнив.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи. 
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відтак суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
У силу статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. 
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
За приписами статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася та діє на момент розгляду цієї справи.
Указом Президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 було оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (Закон № 2232-XII).
Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: 
підготовку громадян до військової служби; 
взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; 
проходження військової служби; 
виконання військового обов`язку в запасі; 
проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Приписами частини сьомої статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, центри надання адміністративних послуг, центри рекрутингу та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Частиною першою статті 2 Закону №2232-ХІІ встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За приписами частини шостої статті 2 Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина чотирнадцята статті 2 Закону №2232-XII).
Відповідно до пунктів 4, 5 частини першої, абзацу першого частини третьої статті 24 Закону №2232-XII початком проходження військової служби вважається, зокрема:
день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу;
день зарахування до списків особового складу військової частини - для громадян України, які проходять службу у військовому резерві за контрактом, зараховані під час такої служби до військового оперативного резерву та призиваються на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, для громадян України, які добровільно прибули до військової частини для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пунктів 6, 7 розділу І Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (Положення №1153/2008) початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Згідно із змістом пункту 2 розділу XII Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 № 280, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.11.2022 за №1407/38743 (Інструкція №280), військовослужбовці військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період зараховуються в день прибуття до списків особового складу військової частини в порядку, установленому пунктами 30-32 розділу II цієї Інструкції.
Первинне призначення на посади військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також призначення (переміщення) військовослужбовців, які перебувають на військовій службі, відповідно до їх мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом, здійснюються наказом командира військової частини по стройовій частині незалежно від номенклатури посад для призначення. 
Накази по стройовій частині видаються всіма військовими частинами, що формуються та утримуються на окремому штаті.
Особи рядового, сержантського і старшинського складу, особи рядового, сержантського і старшинського складу за призовом, які при призначенні з однієї військової частини до іншої зараховані у розпорядження відповідного командира, можуть призначатися на посади наказами по стройовій частині одночасно із зарахуванням до списків особового складу військової частини.
Пунктом 30 розділу ІІ Інструкції № 280 передбачено, що виключно на підставі наказів по стройовій частині здійснюється зарахування особового складу до списків військової частини і виключення зі списків військової частини.
Відповідно до пунктів 32, 33 розділу ІІ Інструкції № 280 зарахування до списків особового складу військової частини здійснюється у день прибуття військовослужбовців (прийому на роботу працівників) до військової частини.
Підставою для видання наказу про зарахування до списків особового складу військової частини (про прийом на роботу працівника) є, зокрема, для військовослужбовців - іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця.
Зараховування до списків особового складу військової частини або виключення із них здійснюється із поіменним зазначенням кожного військовослужбовця в наказі по стройовій частині.
Виключення із списків особового складу військової частини проводиться наказом по стройовій частині в такі строки, серед іншого, військовослужбовців, звільнених з військової служби, призначених для проходження військової служби до інших військових частин (у тому числі ті, які в установленому порядку направлені для подальшого проходження військової служби навчання за кордон на строк понад один рік), зарахованих на навчання до військових навчальних закладів, обраних народними депутатами України, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів із залишенням на військовій службі, а також направлених для проходження військової служби до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення (далі - інші військові формування),- з дня вибуття.
Таким чином, зарахування до списків особового складу військової частини та виключення з нього здійснюється наказами по стройовій частині відповідної військової частини. 
Відповідне зарахування здійснюється не на власний розсуд, а на підставі іменних списків команд, які надходять від територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а в разі переміщення військовослужбовця до нового місця служби на підставі іменних списків або припису, виданих військовою частиною звідки вибув військовослужбовець.
Тобто, для громадян України, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період їх правовий статус військовозобов`язаного змінюється на правовий статус військовослужбовця з дня відправлення громадянина у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, тобто з дня, який встановлений у наказі про їх призов на військову службу.
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2025 у справі №280/2638/25, яке набрало законної сили 11.09.2025: 
визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 , як особи, яка мала відстрочку від призову у встановленому законом порядку; 
визнано протиправним та скасовано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 106 від 28.03.2025 «Про призов резервістів і військовозобов`язаних на військову службу», яким ОСОБА_1 було призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період, в частині, що стосується ОСОБА_1 .
У межах справи №280/2638/25 судом встановлено, що 27.03.2025 року о 20:32 год. ОСОБА_1 за допомогою застосунку «Резерв+» оформлено відстрочку. 
Надалі наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 106 від 28.03.2025 «Про призов резервістів і військовозобов`язаних на військову службу» ОСОБА_1 призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації, в особливий період резервістів і військовозобов`язаних, до військової частини НОМЕР_1 .
Враховуючи, що на момент проведення мобілізаційних заходів позивач мав законні підстави для отримання відстрочки від призову на військову службу, відповідно посадові особи територіального центру комплектування та соціальної підтримки мали перевірити наявність обставин, що дають право позивачу на відстрочку, тому суд у справі №280/2638/25 дійшов висновку про відсутність підстав для проведення призову ОСОБА_1 на військову службу. 
Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, встановлена рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2025 у справі №280/2638/25 обставина зарахування ОСОБА_1 до особового складу військової частини НОМЕР_1 на підставі поіменного списку військовозобов`язаних, який надійшов від ІНФОРМАЦІЯ_3 після винесення останнім наказу від 28.03.2025 № 106 «Про призов резервістів і військовозобов`язаних на військову службу», відповідно до частини 4 статті 78 КАС України не потребує доказуванню при розгляді даної справи.
Визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 106 від 28.03.2025 «Про призов резервістів і військовозобов`язаних на військову службу», яким ОСОБА_1 було призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період до військової частини НОМЕР_1 , має своїми правовими наслідками: 
зміну правового статусу з військовослужбовця на військовозобов`язаного;
протиправність решти актів індивідуальної дії (наказів), які пов`язані з проходженням ним військової служби, оскільки вони є похідними від відповідного наказу про призов.
Позивач не позбавлений права в судовому порядку оскаржити індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень, який безпосередньо стосується його прав та законних інтересів.
Право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт виданий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. 
Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи в публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку в публічних правовідносинах.
Подібний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 06.10.2021 у справі №9901/26/21, від 03.11.2021 у справі №9901/226/21, від 02.02.2022 у справі № 9901/256/21, від 16.03.2023 у справі № 9901/494/21, від 06.04.2023 у справі № 990/152/22, від 14.09.2023 у справі №990/73/23.
Можливість оскарження актів індивідуальної дії не шкодить самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. 
Відтак, індивідуально-правові акти можуть бути предметом оскарження в адміністративній справі, у зв`язку з чим суд вважає безпідставними доводи представника військової частини НОМЕР_1 щодо обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту його порушених прав.
Оскільки в судовому порядку встановлено, що позивача незаконно мобілізовано на військову службу, а чинним законодавством щодо проходження військової служби не передбачено, що скасування документів з оформлення процедури мобілізації має наслідком скасування наказу про зарахування особи до складу військової частини та виключення такої особи зі складу військової частини, куди її направлено відповідним районним ТЦК та СП, то наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.03.2025 №88 в частині призначення на посаду, зарахування до списків особового складу частини та на всі види забезпечення солдата ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню, незважаючи на те, що командир вказаної частини безпосередньо і фактично не вчиняв протиправної поведінки під час прийняття такого наказу.
Суд зазначає, що після видання ІНФОРМАЦІЯ_1 наказу № 106 від 28.03.2025 про призов та направлення позивача для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 , стосовно позивача виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом № 2232-XII.
Пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII визначені підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Чинним законодавством не передбачена підстава для звільнення військовослужбовця та подальшого виключення зі списків частини на підставі рішення суду (якщо це не відповідний вирок), або ж через незаконний призов територіальним центром комплектування та соціальної підтримки військовозобов`язаних громадян України для проходження військової служби.
Разом з тим, суд дотримується позиції, що протиправні дії не можуть спричиняти правомірних наслідків, інший підхід суперечив би завданням та основним засадам адміністративного судочинства. 
Отже, юридичні наслідки порушень прав особи, допущені внаслідок протиправності рішення чи дій суб`єкта владних повноважень, породжує необхідність виправлення таких помилок як необхідний захід, який поверне сторін в правовий стан, що мав місце до моменту порушення.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував у своїх рішеннях на тому, що правосуддя не повинно бути ілюзорним і має забезпечувати реальний захист прав особи і гарантії того, що справу буде вирішено остаточно рішенням в судовому провадженні (рішення від 09.12.2010 у справі «Буланов та Купчик проти України», від 13.02.2011 у справі Чуйкіна проти України).
Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
У контексті обставин справи суд вказує, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.03.2025 №88 вже реалізовано, а тому його скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що зважаючи на необхідність належного захисту та відновлення порушеного права позивача необхідно зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виключити позивача зі списків особового складу частини та звільнити з військової служби. 
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним та в повній мірі забезпечить повне припинення порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача.
При цьому, такі дії, як виключення військовослужбовця із списків особового складу Збройних Сил України відносяться до дискреційних повноважень відповідача, тоді як позовна вимога щодо підготовки та видачі позивачу документів про звільнення з військової служби у повній мірі охоплюється обраним судом способом захисту прав позивача шляхом зобов`язання виключити позивача зі списків особового складу частини та звільнити з військової служби.
Щодо посилання представника військової частини НОМЕР_1 на висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 05.02.2025 по справі №160/2592/23, слід зазначити наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. 
Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39).
Суд зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі обставин окремо. 
Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
У постанові від 05.02.2025 по справі №160/2592/23 Верховний Суд зазначив, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу за мобілізацією є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинить відновлення попереднього становища особи, яка була призвана на військову службу. 
Разом з тим, у вказаній справі позивач оскаржував не акт індивідуальної дії (наказ начальника районного ТЦК та СП про мобілізацію або наказ командира військової частини про зарахування до особового складу частини), а дії щодо порушення, допущені під час процедури проведення ВЛК, отже обставини у справі №160/2592/23 не є тотожними обставинам справи №280/10477/25. 
Висновки Верховного Суду про визнання процедури призову незворотною, не є зразковим, а стосується конкретного випадку військовослужбовця, який майже через рік звернувся до суду з позовом про непроходження ВЛК (справа №160/2592/23).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався статтею 246 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень, з чим колегія суддів апеляційної інстанції погоджується.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (параграф 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації, тому позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та підлягають задоволенню.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.03.2025 №88 в частині призначення солдата ОСОБА_1 на посаду, зарахування до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.
Ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача виключити позивача зі списків особового складу та звільнити з військової служби.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача спростовуються доводами, викладеними позивачем та нормами законодавства, що регулює дані правовідносини. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18.02.2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова 

суддя О.М. Лукманова 

суддя Л.А. Божко