ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

18.06.2026	м. Суми	Справа № 920/613/26	

Господарський суд Сумської області у складі
судді Резніченко О.Ю.,

розглянув без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи
за позовом: Головного управління ДПС у Сумській області(вул. Іллінська, буд. 13, м. Суми, 40009, код 43995469)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Енера Суми” (вул. Терещенка Віталія, буд. 35, м. Суми, 40004, код 41884537)
про стягнення 356267 грн 46 коп. 

Стислий виклад позицій сторін по справі. Заяви, які подавались сторонами. Процесуальні дії, які вчинялись судом.
Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить: 1) визнати недійсними: додаткову угоду № 3 від 15.02.2021, додаткову угоду № 4 від 03.02.2021, додаткову угоду № 7 від 07.09.2021, додаткову угоду № 8 від 08.09.2021, додаткову угоду №10 від 28.10.2021, додаткову угоду №11 від 25.11.2021 та додаткову угоду №12 від 29.11.2021 до договору постачання електричної енергії № 30100056 від 19.01.2021, укладеного між Товариство з обмеженою відповідальністю “Енера Суми” та Головним управлінням ДПС у Сумській області; 2) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Енера Суми” на користь Головного управління ДПС у Сумській області надмірно сплачені грошові кошти в сумі 356267,46 грн. Позивач також просить стягнути з відповідача судові витрати в сумі 22952,01 грн.
Позов обґрунтовано тим, що між сторонами було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу №30100056 від 19.01.2021 (далі по тексту – договір). Внаслідок укладення спірних додаткових угод збільшилася ціна за постачання електричної енергії більше ніж на 10% від ціни, визначеної договором; спірні додаткові угоди були укладені без належних на те підстав та обґрунтованого документального підтвердження щодо підвищення ціни на електричну енергію, що не відповідає вимогам п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та положенням договору. Враховуючи безпідставність підписання спірних додаткових угод, відповідачу надмірно сплачені бюджетні кошти в сумі 356267,46 грн, тому вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Відповідач заперечує проти позову в повному обсязі з огляду на те, що між сторонами було правомірно укладено додаткові угоди про збільшення ціни за одиницю товару до договору, оскільки такі зміни відповідають нормам чинного законодавства, а саме Закону України «Про публічні закупівлі». Також зазначає, що позивачем не доведено що зміст спірних додаткових угод до Договору суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.
Рух справи. Процесуальні дії суду.
Ухвалою господарського суду Сумської області від 12.05.2026 у справі №920/613/26 позовну заяву №755 від 11.05.2026 (вх. №2234 від 11.05.2026) було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
13.05.2026 від представника позивача надійшла заява (вх. №2531 від 13.05.2026) про усунення недоліків.
Ухвалою суду від 14.05.2026 було відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та за наявними у справі матеріалами.
29.05.2026 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву (вх. №2842), у якому проти позову заперечує, просить відмовити у його задоволенні та зазначає, що додаткові угоди про збільшення ціни за одиницю товару до договору про постачання електричної енергії споживачу №30100056 від 19.01.2021, укладено правомірно та відповідають нормам чинного законодавства, а саме Закону України «Про публічні закупівлі». 
08.06.2026 представником відповідача подано до суду заяву від 05.06.2026 (вх.№2683) про зупинення провадження у справі.
Щодо заяви відповідача про зупинення розгляду провадження у справі.
У заяві відповідач просить зупинити провадження у справі №920/613/26 до вирішення Конституційним Судом України справи за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Водночас, ч. 3 ст. 195 ГПК України визначає, що провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3-1 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 цього Кодексу.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16 грудня 2021 року у справі №910/7103/21 суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження. Однак, такі обставини мають бути вагомими.
Суд зазначає, що зупинення провадження у справі, на відміну від відкладення розгляду справи, здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин (до вирішення іншої справи; до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі), які зумовили зупинення провадження, тому провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього.
Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, як пов`язана справа, яка розглядається даним судом, із справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи. Сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду та прийняття рішення у даній справі, а також саме по собі зазначення про неможливість розгляду даної справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для застосування п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 01.03.2024 у справі № 910/17615/20 для вирішення питання про зупинення провадження у справі з огляду на вимоги пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України суд повинен у кожному конкретному випадку з`ясувати: чи існує вмотивований зв`язок між предметом судового розгляду у справі, яка розглядається судом, з предметом доказування в конкретній іншій справі, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду цієї справи з вказівкою на обставини, які встановлюються судом в іншій справі.
Питання застосовності (незастосовності) до встановлених господарським судом обставин справи певного нормативно-правового акта як джерела права жодним чином не належить до обставин господарської справи, які входять до кола доказування у справі та не є фактами, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, а підлягає вирішенню судом в порядку частини шостої статті 11 ГПК України.
Верховний Суд зазначив, що вирішення питання про чинність/нечинність нормативного-правового акту не є підставою для зупинення провадження в господарській справі, адже господарський суд в межах вирішення господарського спору не лише може, але й зобов`язаний самостійно, дотримуючись завдань та принципів господарського судочинства, закріплених у статті 2 ГПК України, в тому числі змагальності та диспозитивності, встановити обставини, які є предметом доказування у ній, застосувати джерела права та розглянути спір у відповідності зі статтями 2 та 11 ГПК України.
Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України, ст. 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Предметом спору у справі є визнання недійсними додаткових угод до договору, як таких, що суперечать положенням пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі". 
Водночас, наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. 
З урахуванням викладеного, суд не встановив об`єктивної неможливості розгляду справи № 920/613/26 до вирішення Конституційним Судом України справи за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", вважає відсутніми підстави для повернення до стадії підготовчого провадження та зупинення провадження у справі, тому відмовляє у задоволенні відповідної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “Енера Суми” від 05.06.2026 (вх.№2683).
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню. 
Головним управлінням ДПС у Сумській області, згідно з даними електронної системи «PROZORRO» (https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2020-12-08-002491-ac1) проведено закупівлю електричної енергії.
За результатами вказаної закупівлі укладено договір від 19.01.2021 № 30100056 з ТОВ “Енера Суми” (надалі – Договір) з остаточною ціновою пропозицією 2 544 000,00 грн.
Відповідно до п.2.2. Договору постачальник зобов`язується у 2021 році поставити Споживачу електричну енергію за кодом ДК 021:2015 №09310000-5 «Електрична енергія» (далі-електрична енергія або товар) для забезпечення потреб Споживача, а споживач зобов`язується оплатити Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.
Пунктом 2.3 Договору плановий обсяг постачання електричної енергії за цим Договором складає 795000 кВт/год на рік.
Згідно з додатком №1 ціна (тариф) електричної енергії становить 2,67 грн за 1 кВт/год, крім того ПДВ 0,53 грн, всього з ПДВ - 3,20 грн за 1 кВт/год.
Загальна вартість цього Договору становить 2 544 000,00 грн, в тому числі ПДВ 424 000,00 грн.
Додатковою угодою № 1 від 19.01.2021 до Договору про постачання електричної енергії внесено зміни щодо реквізитів «Замовника» де визначено, що замовником є Головне управління ДПС у Сумській області код ЄДРПОУ 43995469, м.Суми, вул.Іллінська, 13. Дані зміни пов`язанні з ліквідацією Головного управління ДПС у Сумській області код ЄДРПОУ 43144399 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби».
Наказом Державної податкової служби України від 12.11.2020 року № 643 затверджено «Положення про Головне управління ДПС у Сумській області» (далі - Положення), пунктом 1 якого передбачено, що Головне управління ДПС у Сумській області код ЄДРПОУ 43995469 є правонаступником Головного управління ДПС у Сумській області код ЄДРПОУ 43144399.
Згідно до п.1 Положення Головне управління ДПС у Сумській області створене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України.
Враховуючи вище наведене Головне управління ДПС у Сумській області код ЄДРПОУ 43995469 є правонаступником ГУ ДПС у Сумській області код ЄДРПОУ 43144399 і має право звертатись з позовної заявою про визнання не дійсними додаткових угоди що були укладенні під час виконання умов договору про постачання електричної енергії № 30100056 від 19.01.2021 року.
В подальшому між сторонами укладено низку додаткових угод, якими суттєво збільшено первісну ціну товару в Договорі, яка була визначена переговорною процедурою.
Зокрема, 7 додаткових угод стосуються збільшення фактичної ціни (тарифу) з одночасним зменшенням обсягу постачання, зокрема:
- додатковою угодою № 3 від 15.02.2021 у зв`язку з коливанням ціни електричної енергії на ринку в бік збільшення та відповідно до п.2 ч.5 ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі», сторони домовились змінити ціну за електроенергію за 1 кВт/год до 10 відсотків та внести зміни до договору про постачання електричної енергії споживачу від 19.01.2021 та викласти окремі пункти у наступній редакції, а саме, додаток №3 - Ціна (тариф) електричної енергії становить 3,337528 грн за 1 кВт/год з ПДВ (розповсюджує свою дію на правовідносини, які склалися між Сторонами Договору з 13.01.2021);
- додатковою угодою № 4 від 03.02.2021 змінено фактичну ціну (тариф) з 3,337528 грн з ПДВ за 1 кВт/год на 3,488657 грн з ПДВ за 1 кВт/год. (розповсюджує свою дію на правовідносини, які склалися між Сторонами Договору з 01.02.2021);
- додатковою угодою № 7 від 07.09.2021 змінено фактичну ціну (тариф) з 3,488657 грн з ПДВ за 1 кВт/год. на 3,654884 грн з ПДВ за 1 кВт/год. (розповсюджує свою дію на правовідносини, які склалися між Сторонами Договору з 01.08.2021);
- додатковою угодою № 8 від 08.09.2021 змінено фактичну ціну (тариф) з 3,654884 грн з ПДВ за 1 кВт/год. на 3,837717 грн з ПДВ за 1 кВт/год. (розповсюджує свою дію на правовідносини, які склалися між Сторонами Договору з 09.08.2021);
- додатковою угодою № 10 від 28.10.2021 змінено фактичну ціну (тариф) з 3,837717 грн з ПДВ за 1 кВт/год. на 4,105272 грн з ПДВ за 1 кВт/год. (розповсюджує свою дію на правовідносини, які склалися між Сторонами Договору з 01.10.2021);
- додатковою угодою № 11 від 25.11.2021 змінено фактичну ціну (тариф) з 4,105272 грн з ПДВ за 1 кВт/год. на 4,399555 грн з ПДВ за 1 кВт/год. (розповсюджує свою дію на правовідносини, які склалися між Сторонами Договору з 01.11.2021);
- додатковою угодою № 12 від 29.11.2021 змінено фактичну ціну (тариф) з 4,399555 грн з ПДВ за 1 кВт/год. на 4,723237 грн з ПДВ за 1 кВт/год. (розповсюджує свою дію на правовідносини, які склалися між Сторонами Договору з 11.11.2021).
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що загалом, додатковими угодами №№ 3,4,7,8,10,11,12 до Договору безпідставно внесені зміни до істотних умов Договору, якими змінено ціну за 1 кВт/год (збільшено на 47,6%) від ціни, визначеної у Додатку №1 до договору, та зменшено обсяг постачання, чим порушено вимоги п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Вирішуючи спір у даній справі суд керується наступним:
Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади встановлює Закон України «Про публічні закупівлі».
Метою Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» встановлено, що договір про закупівлю – це договір, що укладається між замовником і учасником торгів за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.
У цій справі, як вже раніше зазначалося, сторони уклали договір за результатами процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України “Про публічні закупівлі”, який установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону (в редакції на момент укладення додаткової угоди №3) істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Верховним Судом у справі №927/491/19 зазначено, що обмеження у 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни, та від кількості підписаних додаткових угод.
Таким чином, збільшення ціни за одиницю товару більш ніж на 10% від визначеної в договорі у будь-якому випадку суперечить п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Так, при підписанні сторонами додаткових угод №№ 3,4 було дотримано вимоги зазначених приписів Закону та збільшено ціну за 1 кВт/год. електричної енергії з 3,200000 до 3,488675, тобто на 9,01%. Однак, при підписанні додаткових угод №№ 7,8,10,11,12 до договору ціна за одиницю товару була збільшена на:
- додатковою угодою № 7 від 07.09.2021 – 14,21% від ціни, визначеної при укладанні договору в додатку №1 до договору;
- додатковою угодою № 8 від 08.09.2021 – 19,93% від ціни, визначеної при укладанні договору в додатку №1 до договору;
- додатковою угодою № 10 від 28.10.2021 – 28,29% від ціни, визначеної при укладанні договору в додатку №1 до договору;
- додатковою угодою № 11 від 25.11.2021 – 43,73% від ціни, визначеної при укладанні договору в додатку №1 до договору;
- додатковою угодою № 12 від 29.11.2021 – 47,6% від ціни, визначеної при укладанні договору в додатку №1 до договору.
Отже, підписання сторонами додаткових угод до Договору, зокрема №№7,8, 10-12 призвело до необґрунтованого збільшення ціни (тарифу) електричної енергії понад 10 %, а в цілому на 47,6%, що відповідно порушує вимоги чинного законодавства та не відповідає приписам п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону.
Таким чином, оспорюванні додаткові угоди №№7,8, 10-12, якими підвищено ціну на електричну енергію укладені в порушення вимог ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та повинні бути визнані недійсними з огляду на наступне. Додаткові угоди №№3,4 укладені без порушень, тому не можуть бути визнані недійсними.
Законом України «Про публічні закупівлі» встановлюються правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.
Одними з основних засад (принципів) бюджетного законодавства та Закону України «Про публічні закупівлі» є максимальна економія, ефективність та пропорційність, добросовісна конкуренція серед учасників.
На момент підписання Договору відповідачеві було відомо про ціни на електричну енергію що існували на ринку. Підписавши Договір, відповідач погодився з його умовами, в тому числі щодо ціни товару.
Поряд із цим, TOB «Енера Суми» мало право відмовитися від укладення відповідного договору згідно з ч. 7 ст. 33 Закону України «Про публічні закупівлі», в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин, однак не скористалося цим.
Згідно із частиною першою статті 628, статтею 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 656 Цивільного кодексу України, до договору купівлі- продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі- продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.
Згідно із частинами першою, другою статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.
Відповідно до частини четвертої статті 41 Закону № 922-VIII умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
Із системного тлумачення наведених норм ЦК України та Закону № 922-VIII вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
В іншому випадку не досягається мета Закону № 922-VIII, яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.
Наведене підтверджується також історичним тлумаченням норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII. У цьому Законі в редакції до 19 квітня 2020 року норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 була викладена в статті 36 та мала такий зміст: “Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі”.
Отже, вказана норма Закону № 922-VIII в редакції до 19 квітня 2020 року не дозволяла зміни ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю, проте не обмежувала сторони в можливості багато разів змінювати (не було обмежень щодо строків зміни ціни) таку ціну протягом дії договору в межах встановлених 10 % у разі коливання ціни такого товару на ринку.
Зазначена норма була змінена Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про публічні закупівлі” та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель” № 114-IX від 18 вересня 2019 року (далі - Закон № 114-ІХ), яким Закон № 922-VIII було викладено в новій редакції. У новій редакції зазначена норма була викладена в пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII та доповнена умовою, що така зміна ціни в бік збільшення не може відбуватись частіше ніж один раз на 90 днів, крім закупівлі бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії.
Отже, в новій редакції норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII не змінила свого змісту щодо розміру зміни ціни за одиницю товару (не більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю), проте була доповнена умовою, яка обмежила строки зміни такої ціни, а саме не частіше ніж один раз на 90 днів.
Як убачається з пояснювальної записки до проєкту Закону № 114-ІХ, метою його прийняття було удосконалення системи публічних закупівель, спрямованої на розвиток конкурентного середовища та добросовісної конкуренції у сфері закупівель, а також забезпечення виконання міжнародних зобов`язань України у сфері публічних закупівель, у тому числі протидії “ціновому демпінгу” коли учасник процедури закупівлі пропонує значно занижену ціну товару, щоб перемогти, а потім через додаткові угоди суттєво збільшує ціну товару та відповідно зменшує обсяг закупівлі, чим нівелює результати публічної закупівлі.
За такої мети очевидно, що зміни, внесені законодавцем Законом № 114-ІХ у вказану норму пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель використовувати “ціновий демпінг” з подальшим збільшенням ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами за результатами процедури закупівлі та при укладенні договору про закупівлю.
У абзаці 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Відповідно до ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
Отже, Закон встановлює імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених ст. 41 Закону, зокрема, - у випадку коливання цін товару на ринку чи то у бік збільшення, чи у бік зменшення, що надає сторонам право змінювати умови договору щодо ціни товару, при цьому пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку, не більше ніж на 10% та не збільшуючи загальну суму договору.
Тобто, неухильним аспектом при застосуванні п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону при збільшенні ціни за одиницю товару є підтвердження (наявність) факту коливання ціни такого товару на ринку та встановлення саме пропорції такого коливання.
Аналогічну правову позицію щодо підстав зміни ціни за одиницю товару у договорі про закупівлю підтримав суд касаційної інстанції (постанови Верховного Суду від 16.02.2023 у справі №903/383/22, від 16.02.2023 у справі №903/366/22, від 09.06.2022 у справі №927/636/21 та від 07.12.2022 у справі №927/189/22.
Так, суди переглядаючи справи за касаційними скаргами відповідачів погодились із висновками судів апеляційної інстанції, що сторони у випадку коливання цін на ринку (як в бік зменшення, так і в бік збільшення ціни) наділені правом вносити зміни до ціни товару декілька разів, але не більше, ніж на 10% від ціни за одиницю товару, і такі зміни сторони вносять з урахуванням вже внесених попередніх змін.
До того ж, законодавець не пов`язує підвищення закупівельних цін для постачальника як підставу для зміни істотних умов договору про закупівлю, передбачену ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”.
Верховний Суд у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 звертає увагу, що право тлумачити норму права є виключним правом суду.
У цій же постанові Верховний Суд зазначає, що обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначену в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод) (п. 123-124 постанови ВСУ від 18.06.2021 у справі № 927/491/19).
У даному випадку, сторонами вносилися зміни до договору, що призвело до підвищення ціни в цілому на 47,6% порівняно з первинною ціною Договору.
Так сторонами всупереч інтересів держави без належного підтвердження підстав, в порушення норм та положень укладеного Договору, підписано додаткові угоди №№7,8, 10-12 до Договору №30100056 від 19.01.2021, якими суттєво збільшено ціну за одиницю товару, що, в свою чергу, не відповідає вимогам тендерної документації та очікуванням замовника щодо економного витрачання бюджетних коштів.
Враховуючи вищенаведене, господарський суд дійшов висновку, що при укладенні сторонами зазначених додаткових угод не дотримано вимоги п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, то безпідставно змінили істотні умови Договору, кожного разу при укладенні Додаткових угод сторонами договору належним чином не обґрунтовано та документально не підтверджено коливання ціни електричної енергії в період виконання умов договору. Сторонами договору не підтверджено належними доказами коливання ціни електричної енергії і під час розгляду цієї справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів. 
Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
У той же час, ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.
Господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності) згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або частково.
Враховуючи те, що додаткові угоди №№ 7,8,10,11,12 до договору про постачання електричної енергії споживачу №30100056 від 19.01.2021 укладено з порушенням вимог п. 2 ч.5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, то відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, вказані додаткові угоди підлягають визнанню недійсними.
Оскільки Додаткові угоди №№ 7,8,10,11,12 визнаються недійсними, сторони повинні керуватись умовами договору щодо ціни електричної енергії, встановленій саме у договорі та додаткової угоди №4, тобто 3,488657 з ПДВ за 1 кВт/год.
Відповідно до ст. 66 Закону України “Про ринок електричної енергії” купівлю-продаж електричної енергії за двосторонніми договорами здійснюють виробники, електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, трейдери, гарантований покупець та споживачі.
Частиною 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
У ст. 669 ЦК України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Відповідно до ч.1 ст. 670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.
Таким чином, обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений покупцеві, врегульований нормами Глави 54 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі договору та додаткових угод №№ 7,8,10,11,12 до Договору фактично отримав (згідно з актами прийняття-передавання товарної продукції - активної електричної енергії):
- за додатковими угодами №№ 7,8 (серпень 2021) – згідно актів №30100056/ВЦ136826/1 від 26.08.2021 – 12406 кВт по ціні 3,654884 грн та № 30100056/ВЦ155466/1 від 24.09.2021 – 35667 кВт по ціні 3,837717 грн.
Всього сплачено за додатковими угодами №№7,8 – 182 222,36 грн, підлягало сплаті за ціною 3,488657 грн (ціна згідно додаткової угоди №4) – 167710,21 грн, різниця складає – 14512,15 грн.
- за додатковою угодою № 10 (жовтень 2021) - згідно актів № 30100056 ВЦ/172399/1 від 25.10.2021 та № 30100056 ВЦ/172399/1 від 25.10.2021 – 58864 кВт по ціні 4,105272 грн.
Всього сплачено за додатковою угодою № 10 – 241652,74 грн, підлягало сплаті за ціною 3,488657 грн (ціна згідно додаткової угоди №4) – 205356,30 грн, різниця склала 36296,43 грн.
- за додатковими угодами №№ 11,12 (листопад-грудень 2021) - згідно актів № 30100056 ВЦ/190864/1 від 25.11.2021, № 30100056 ВЦ/207373/1 від 23.12.2021 – 18516 кВт по ціні 4,399556 грн та 84304 кВт по ціні 4,723237 грн.
Всього сплачено за додатковими угодами №№11,12 – 479649,96 грн, підлягало сплаті за ціною 3,488657 грн (ціна згідно додаткової угоди №4) – 358703,71 грн, різниця складає – 120946,25 грн.
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що у результаті підписання Додаткових угод №№7,8,10,11,12 у надмірному розмірі сплачено на користь TOB «Енера Суми» бюджетні кошти у сумі 171 754,83 грн, чим порушено інтереси держави, а тому дані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а позов в цій частині задоволенню.
У поданому позивачем розрахунку (а.с.62) за вересень 2021р. визначено, що позивачем отримано 46806 кВт електричної енергії по ціні 3,904174 грн за 1 кВт/год. на загальну суму 182738,75 грн. Крім цього, заявлено до стягнення за вересень 2021 – 32959,55 грн. Однак, позивачем не доведено, за якою додатковою угодою, яка є предметом спору, поставляла електричну енергію у вересні 2021р. саме за ціною 3,904174 грн.
Тому, вимоги в цій частині є необгрунтованими.
Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у частині стягнення 184512,63 грн (32954,55 грн – за вересень 2021 у повному обсязі та 151558,00 грн – за інші періоди, заявлені позивачем). 
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування під час розгляду справи категорій стандартів доказування - правил, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).
Тобто обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосований Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість та доведеність позивних вимог, а саме: задоволення вимог у частині визнання недійсними додаткових угод №№ 7,8,10,11,12 та стягнення 171754 грн 83 коп., у іншій частині позову суд відмовляє.
Розподіл судових витрат між сторонам.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи те, що судом позов задоволено частково, то витрати зі сплати судового збору в розмірі 15373 грн 06 коп. (5 немайнових вимог та одна майнова вимога) покладаються на відповідача, 7538 грн 95 коп. (2 немайнові вимоги, одна немайнова вимога частково відмовлено) покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст.123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов Головного управління ДПС у Сумській області до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Суми» про стягнення 356267 грн 46 коп. – задовольнити частково.
2. Визнати недійсними додаткову угоду № 7 від 07.09.2021, додаткову угоду № 8 від 08.09.2021, додаткову угоду №10 від 28.10.2021, додаткову угоду №11 від 25.11.2021 та додаткову угоду №12 від 29.11.2021 до договору постачання електричної енергії № 30100056 від 19.01.2021, укладеного між Товариство з обмеженою відповідальністю “Енера Суми” та Головним управлінням ДПС у Сумській області.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Суми» (вул. Терещенка Віталія, буд. 35, м. Суми, 40004, код 41884537) на користь Головного управління ДПС у Сумській області (вул. Іллінська, буд. 13, м. Суми, 40009, код 43995469) надмірно сплачені грошові кошти в сумі 171754 грн 83 коп., 15373 грн 06 коп. витрат по сплаті судового збору.
4. У позові у частині визнання недійсними додаткової угоди № 3 від 15.02.2021, додаткової угоди № 4 від 03.02.2021 до договору постачання електричної енергії № 30100056 від 19.01.2021, укладеного між Товариство з обмеженою відповідальністю “Енера Суми” та Головним управлінням ДПС у Сумській області, про постачання електричної енергії споживачу та стягнення 184512 грн 63 коп. надмірно сплачених коштів – відмовити.
5. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 7538 грн 95 коп. покласти на позивача.
6. Видати Головному управлінню ДПС у Сумській області наказ після набрання рішенням законної сили.
7. Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
8. Згідно з ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається
протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повні реквізити сторін зазначені у п. 3 резолютивної частини даного рішення.
Повне судове рішення складено 18.06.2026.

Суддя	О.Ю. Резніченко