Справа №701/68/24
Номер провадження2/701/253/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
03 червня 2026 року     Маньківський районний суд, Черкаської області
в складі: головуючого – судді -    Костенка А. І.
за участю секретаря -    Брітан О. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-ще Маньківка справу за позовом Акціонерного товариства КБ "Приват Банк" до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третьої особи: приватного нотаріуса Уманського нотаріального округу Марченко Наталії Миколаївни та Служби у справах дітей Маньківської селищної ради про визнання недійсним договору, визнання права іпотекодержателя, звернення стягнення та виселення,

В С Т А Н О В И В :
Представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідачів та третьої особи про визнання недійсним договору, визнання права іпотекодержателя, звернення стягнення та виселення.
На підставу своїх вимог спирається на те, що 20.12.2006 АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № СSМWGК00000016, на підставі якого позичальник отримав кредиту розмірі 85 000,00 грн., з кінцевим строком повернення 20.12.2026. Кредит видавався на придбання житлового будинку.
Також, 20.12.2006 АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 з метою забезпечення виконання зобов`язань, уклали договір іпотеки № СSМWGК00000016 на підставі якого остання передала в іпотеку житловий будинок загальною площею 79,1 кв.м., житлова площа 55,6 кв.м., та земельну ділянку 0,50 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, банк звернувся до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
09.07.2012 рішенням Маньківського районного суду Черкаської області у справі № 2312/673/2012 позов задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № СSМWGК00000016 від 20.12.2006 в розмірі 178 972,59 грн., звернуто стягнення на будинок загальною площею 79,1 кв.м., та земельну ділянку розміром 0,50 га, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № СSМWGК00000016 від 20.12.2006) ПАТ КБ "ПриватБанк" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "Приватбанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.
06.09.2016 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.А., на підставі іпотечного застереження, що міститься в договорі іпотеки № СSМWGК00000016 від 20.12.2006, право власності на предмет іпотеки зареєстровано за АТ КБ "Приватбанк".
ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_4 .
22.05.2019 постановою Апеляційного суду Черкаської області скасовано рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 08.02.2019 у справі № 701/772/18 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ "Приватбанк", приватного нотаріуса Алексєєва Максима Юрійовича про скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, та позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06.09.2016, індексний номер 31249743 про реєстрацію права власності на житловий будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 , за АТ КБ «Приватбанк», винесеного приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим Максимом Юрійовичем, номер запису про право власності 16240413. В решті позовних вимог відмовлено.
У зв`язку зі скасуванням державної реєстрації права власності за банком, стан майнових прав сторін іпотечного договору, з моменту набуття 22.05.2019 законної сили рішенням у справі № 701/772/18 повернувся в первісний стан, що існував до реалізації процедури звернення стягнення на предмети іпотеки в позасудовому порядку, що своїм наслідком має також одночасне відновлення заборгованості ОСОБА_1 , за кредитним договором № СSМWGК00000016 від 20.12.2006, оскільки після скасування державної реєстрації, відновився борг за зазначеним кредитним договором.
Заборгованість за кредитним договором установлена і підтверджується вищевказаним рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 09.07.2012 у справі № 2312/673/2012 та складає розмір - 178 972,59 грн., з якої: - 86 015,25 грн., кредит; - 54 241,21 грн., проценти; - 4 713,92 грн., комісія; - 34 002,21 грн., пеня.
Водночас з інформаційної довідки № 348621996 від 29.09.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивачу стало відомо, що предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , проданий ОСОБА_2 без будь-якої згоди позивача, на підставі договору купівлі-продажу № 1478 від 06.09.2023, про що приватним нотаріусом Уманського нотаріального округу Марченко Наталією Миколаївною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний запису: номер: 69174836 від 06.09.2023 (14:07:17).
При цьому, позичальник зобов`язання за кредитним договором не виконав, заборгованість не сплатив, відчужив предмет іпотеки, чим порушуються права позивача, як кредитора та іпотекодержателя.
Вибуття об`єкта нерухомого майна (предмета іпотеки) без подальшого погашення заборгованості за кредитом є наслідком протиправної і недобросовісної вольової дії ОСОБА_1 , зловживанням правами з метою уникнення звернення стягнення на нерухоме майно та задоволення вимог кредитора. Укладаючи спірний договір купівлі-продажу, боржник не міг не знати, що заборгованість за кредитним договором не погашена, кредитні зобов`язання не виконані, банк залишається іпотекодержателем спірної квартири, та не надавав будь-якої згоди на відчуження предмета іпотеки іншим особам, однак все одно здійснив свідомі дії щодо його відчуження.
Враховуючи наведене, договір купівлі-продажу № 1478 від 06.09.2023 є недійсним, що обґрунтовується наступним.
По-перше, відповідачі ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , укладаючи договір купівлі-продажу - діяли очевидно недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження нерухомого майна, яке перебуває в іпотеці банка, відбулося з метою уникнення реалізації кредитором предмета іпотеки на який рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 09.07.2012 у справі № 2312/673/2012 звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 760/14438/15-ц (способи звернення стягнення на предмет іпотеки) вказано, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Так, при укладенні договору сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що визначено чинним законодавством (стаття 627 ЦК України).
Але, свобода договору не є безмежною: вона існує в рамках чинних нормативних актів, звичаїв ділового обороту, а дії сторін договору мають ґрунтуватися на засадах розумності, добросовісності та справедливості. Поряд зі свободою в договірному праві має існувати і примус. Свобода договору обмежується в інтересах суспільства, слабшої сторони договору або кредитора. Здійснення цивільних прав вважатиметься справедливим, якщо воно сприятиме максимальному задоволенню інтересів одночасно всіх учасників зобов`язальних правовідносин.
У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як ошатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при ошатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати ошатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц зазначає, що погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду від 28.02.2019 у справі № 646/3972/16-ц та зазначає, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із ч. 2, 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу, виконання судового рішення про стягнення коштів або звернення стягнення на предмет іпотеки/застави.
Верховний Суд у постанові від 13.04.2022 у справі № 757/62043/18-ц звернув увагу, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б, зокрема, порушити права інших осіб (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В даному випадку, оспорюваний договір купівлі-продажу № 1478 від 06.09.2023 суперечить положенням цивільного закону, оскільки його сторони, діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора (позивача), оскільки укладались договори, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, є підстави для визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
Верховний Суд у постановах від 27.05.2020 у справі № 641/9904/16-ц, від 06.03.2019 у справі № 317/3272/16-ц, зазначає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Як зазначив Верховний Суд у постановах від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.
При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У постанові від 31.07.2019 у справі № 712/15231/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Верховний Суд у постанові від 17.08.2022 у справі № 450/441/19 зазначив, що фраудаторним правочином, може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: (1) особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; (2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); (3) враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».
Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17.07.2019 у справі № 299/396/17, будь-який правочин. вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебували у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 439/212/14-ц.
Таким чином, оспорюваний договір дарування направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, має усі ознаки фраудаторного правочину, є фіктивними, направлений на приховування справжніх намірів учасників правочину, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ними, тому на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), а також на підставі його фіктивності (ст. 234 ЦК України), такий договір дарування підлягає визнанню недійсними.
По-друге, правомочність розпорядження власником своїм майном не є безмежною. За змістом ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Отже, власник, керуючись виключно власними інтересами, здійснює щодо свого майна будь-які дії, які не повинні суперечити вимогам закону і не повинні порушувати прав та інтересів інших осіб та суспільства.
Тобто, правомочності власника, які охоплюють володіння, користування і розпорядження своїм майном, не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Власник майна повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку" Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки.
За положенням ч. 1, 2 ст. 10 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець зобов`язаний зокрема, вживати всі необхідні заходи для належного збереження предмета іпотеки, включаючи захист предмета іпотеки від незаконних посягань та вимог інших осіб; повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.
Крім того, згідно п. 20.4 договору іпотеки, іпотекодатель зобов`язується зокрема, забезпечити схоронність предмету іпотеки, знаходження його в обсязі згідно з п. 7. цього договору, та стані згідно з п. 12 цього договору, запобігати пошкодженню Предмету іпотеки, його знищенню, втраті або псуванню, або зменшення вартості понад норми його звичайної амортизації, утримувати та експлуатувати його відповідно до цільового призначення.
Згідно п. 20.9 договору іпотеки визначено, що іпотекодатель зобов`язується не передавати Предмет іпотеки в оренду (майновий найом), у лізинг, наступну іпотеку, у спільну діяльність або у позичку, не здійснювати його відчуження або інше розпорядження Предметом іпотеки без письмової згоди Іпотекодержателя.
АТ КБ "ПРИВАТБАНК", як іпотекодержатель вищезазначеного майна переданого в іпотеку, не надавав будь-якої згоди на розпорядження іпотекодавцем предметом іпотеки.
Отже, ОСОБА_1 , як іпотекодавець, в порушення загальних принципів визначених Цивільним кодексом України (ст. 3, 13), також статей 9, 10, 12 Закону України "Про іпотеку" та умов договору іпотеки, зокрема пунктів п. 20.4, 20.9 незаконно здійснила відчуження та розпорядилася предметом іпотеки без письмової згоди іпотекодержателя.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 пояснив, що принцип добросовісності, який лежить в основі доктрини "vеnіrе соntrа fасtum рrорrіum", є стандартом чесної та відкритої поведінки. Це означає повагу до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сама доктрина "vеnіrе соntrа fасtum рrорrіum" базується на римській максимі nоn соnсеdіt vеnіrе соntrа fасtum рrорrіum - «не можна діяти всупереч своїй попередній поведінці». Таким чином, добросовісності та чесній діловій практиці суперечать дії, що не відповідають попереднім заявам або поведінці, якщо інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16 зазначено, що в праві України доктрина "vеnіrе соntrа fасtum рrорrіum" (заборони суперечливої поведінки) проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення.
Так, ОСОБА_1 , укладаючи з Банком договір іпотеки та передаючи в іпотеку майно погодилась на забезпечення зобов`язань, проте через певний час, оспоривши позасудове звернення стягнення, та знаючи про наявність невиконаних зобов`язань, здійснила відчуження нерухомого майна, тобто діяла суперечливо, така поведінка останньої не відповідала попереднім її заявам.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно зі ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, Не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Таким чином, зі змісту ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Такий висновок наведений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17.
Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом частин 1, 5 ст. 203 ЦК України правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; а також має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ч. 2, 3 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Щодо визнання за Банком права іпотекодержателя. Згідно ч. 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
На підставі зазначеного, АТ КБ "Приватбанк" вважає, що іпотека залишається чинною, оскільки основне зобов`язання не виконане, а вчинені дії ОСОБА_1 , свідчать про її недобросовісність та незаконність дій відчуження будинку, який є предметом іпотеки, що у свою чергу порушує права АТ КБ "Приватбанк", як іпотекодержателя спірного нерухомого майна, а тому він вимушений звертатися до суду з позовом про визнання права іпотекодержателя стосовно цього майна.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 зазначила наступне: "п. 9.6. Виключення на підставі судового рішення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не може впливати на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена законом. У такому випадку скасування судового рішення, яке стаю підставою для внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки не відновлює дію останньої, оскільки іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек.
П. 9.8. У випадку якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя".
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту порушеного цивільного права та інтересу є визнання права.
Оскільки іпотекодавець ОСОБА_1 , ухилилась від погашення заборгованості, без письмової згоди іпотекодержателя відчужила нерухоме майно, що є предметом іпотеки, та новий власник майна не визнає право іпотеки за позивачем, враховуючи положення п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, яке передбачає право особи на захист цивільного права шляхом визнання цього права, вимоги позивача про визнання за ним права іпотекодержателя є належним та необхідним способом захисту прав та інтересів позивача, для забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором.
Таким чином, позивач звертається із належним способом захисту та просить визнати за АТ КБ "Приватбанк" право іпотекодержателя стосовно іпотечного нерухомого майна будинок загальною площею 79,1 кв.м., та земельну ділянку розміром 0,50 га, за адресою: АДРЕСА_1 , на умовах договору іпотеки № СSМWGК00000016 від 20.12.2006.
Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.
Як зазначалось вище, відповідно до укладеного договору № СSМWGК00000016 від 20.12.2006 ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 85 000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом.
Зобов`язання забезпечені договором іпотеки № СSМWGК00000016 на підставі якого передано в іпотеку житловий будинок загальною площею 79,1 кв.м., житлова площа 55.6 кв.м., та земельну ділянку 0,50 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором заборгованість за кредитним договором № СSМWGК00000016 від 20.12.2006 складає - 178 972,59 грн., яка також установлена рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 09.07.2012 у справі № 2312/673/2012.
У визначений строк зобов`язання виконані не були, заборгованість не погашена.
Згідно статей 526, 527, 530, 610 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до ч. 1, 3 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позичені грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця.
Відповідно до статті 7 Закону України "Про іпотеку", за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Згідно статті 12 Закону України "Про іпотеку" в разі порушення іпотекодавцем зобов`язань, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань боржником, а в разі невиконання вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки, тобто за рішенням суду.
Частина 1 статті 33 Закону України "Про іпотеку" визначає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Враховуючи, що строк виконання зобов`язань настав, проте такі зобов`язання не виконані боржником, є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.
Таким чином, позивач просить визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження.
Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Кредитні кошти надавалися Банком саме на придбання нерухомого.
Оскільки наявність осіб, зареєстрованих в предметі іпотеки, на яку звертається стягнення, негативно відобразиться на її ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки, в такому випадку порушуються законні права та інтереси АТ КБ «Приватбанк», що і змусило представник позивача звернутися до суду із даним позовом.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.01.2026 року рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 26.09.2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 16.01.2025 року в частині позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Маньківського районного суду Черкаської області від 16.02.2026 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено підготовче судове засідання.
12.03.2026 року відповідач ОСОБА_2 , подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що позивач неодноразово ставив питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду та не здійснював жодних дій на її виконання протягом більше десяти років. Він втратив право на стягнення на предмет іпотеки у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", оскільки пропустив строк подачі виконавчого документу для виконання і тепер намагається зловживаючи правом виправити свої помилки. Крім того просить суд до вимог про визнання права за АТ КБ "ПриватБанк" права іпотекодержателя, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки застосувати позовну давність. А тому на її думку є всі правові підстави для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Ухвалою Маньківського районного суду Черкаської області від 13.04.2026 року підготовче судове засідання було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
30.04.2026 року відповідач ОСОБА_1 , подала до суду заяву про застосування строків відповідно до якої просить відмовити АТ КБ "ПриватБанк" у задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення підтримала в повному обсязі, просила їх задоволити та заперечувала проти застосування строків позовної давності зазначаючи, що позовна заява подана в межах строку позовної давності.
Представник відповідача ОСОБА_5 , - адвокат Орсік О.Е., в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив застосувати до позовної заяви строки позовної давності.
Відповідач ОСОБА_5 , в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення), причини неявки визнані поважними невідомі, заяв та клопотань про розгляд справи у її відсутності чи відкладення розгляду справи не надходило, але її неявка не перешкоджає розгляду справи по суті у його відсутність на підставі зібраних доказів. Європейський суд з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року зазначив, що сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Відповідач ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення), причини неявки визнані поважними невідомі, заяв та клопотань про розгляд справи у її відсутності чи відкладення розгляду справи не надходило, але її неявка не перешкоджає розгляду справи по суті у його відсутність на підставі зібраних доказів. Європейський суд з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року зазначив, що сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Третя особа: приватний нотаріус Уманського нотаріального округу Марченко Н.М., в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення), причини неявки визнані поважними невідомі, заяв та клопотань про розгляд справи у її відсутності чи відкладення розгляду справи не надходило, але її неявка не перешкоджає розгляду справи по суті у його відсутність на підставі зібраних доказів. Європейський суд з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року зазначив, що сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Представник третьої особи: Служби у справах дітей Маньківської селищної ради в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву згідно якої заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині виселення малолітньої дитини та просила розгляд справи проводити у її відсутності.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.
Суд, вислухавши думку учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
20.12.2006 АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № СSМWGК00000016, на підставі якого позичальник отримав кредиту розмірі 85 000,00 грн., з кінцевим строком повернення 20.12.2026. Кредит видавався на придбання житлового будинку (т. 1 а.с. 14-18).
20.12.2006 АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 з метою забезпечення виконання зобов`язань, уклали договір іпотеки № СSМWGК00000016 на підставі якого остання передала в іпотеку житловий будинок загальною площею 79,1 кв.м., житлова площа 55,6 кв.м., та земельну ділянку 0,50 га., за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 19-27).
Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.12.2006 року ОСОБА_3 прийняла у власність від ОСОБА_6 житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 28-30).
Згідно з розрахунку заборгованості за договором № СSМWGК00000016 від 20.12.2006 р., укладеного міжАТ КБ "ПриватБанк" та клієнтом - ОСОБА_3 , станом на 23.02.2012 р., вбачається заборгованість 178 972,59 грн. (т. 1 а.с. 31-34).
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , змінила прізвище на " ОСОБА_4 " (т. 1 а.с. 139).
09.07.2012 рішенням Маньківського районного суду Черкаської області у справі № 2312/673/2012 позов ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № СSМWGК00000016 від 20.12.2006 в розмірі 178 972,59 грн., звернуто стягнення на будинок загальною площею 79,1 кв.м., та земельну ділянку розміром 0,50 га., за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № СSМWGК00000016 від 20.12.2006) ПАТ КБ "ПриватБанк" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "Приватбанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки (т. 1 а.с. 37-38).
06.09.2016 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М.А., на підставі іпотечного застереження, що міститься в договорі іпотеки № СSМWGК00000016 від 20.12.2006, право власності на предмет іпотеки зареєстровано за АТ КБ "Приватбанк".
Згідно рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 08.02.2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ "Приватбанк" та приватного нотаріуса Алексєєва М.Ю., про скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на майно відмовлено (т. 1 а.с. 39-44).
22.05.2019 постановою Апеляційного суду Черкаської області скасовано рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 08.02.2019 у справі № 701/772/18 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ "Приватбанк", приватного нотаріуса Алексєєва Максима Юрійовича про скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, та позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06.09.2016, індексний номер 31249743 про реєстрацію права власності на житловий будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 , за АТ КБ "Приватбанк", винесеного приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим Максимом Юрійовичем, номер запису про право власності 16240413. В решті позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с. 45-56).
Відповідно до постанови Верховного суду від 26.08.2020 року у справі № 701/772/18 касаційну скаргу АТ КБ "Приватбанк" залишено без задоволення (т. 1 а.с. 57-71).
Згідно інформаційної довідки № 348621996 від 29.09.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу № 1478 від 06.09.2023, про що приватним нотаріусом Уманського нотаріального округу Марченко Наталією Миколаївною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний запису: номер: 69174836 від 06.09.2023 (14:07:17) (т. 1 а.с. 72-73).
Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.09.2023 року вбачається, що ОСОБА_2 набула у приватну власність від ОСОБА_7 житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер 7123181501:01:002:0350 (т. 1 а.с. 137-138).
Відповідно до витягу з погосподарської книги від 19.03.2024 року № 21 вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6 , та ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 188).
Відповідно до комісійного акту вбачається, що ОСОБА_9 та її неповнолітній син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично проживають в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 207).
Згідно довідок переселенця від 05 березня 2026 року № 7116-5003981128 та № 7116-5003981127, вбачається, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 фактично проживають в АДРЕСА_1 (т. 3 а.с. 37).
Суд вирішуючи даний спір керується наступним.
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).
У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Частинами першою, другою статті 3 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду.
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Згідно з частинами першою, другою статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.
У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання, а саме на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Зазначену норму слід застосовувати разом з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).
Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) підкреслила, що при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. Тому у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).
Велика Палата Верховного Суду підкреслювала, що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (пункт 220 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 917/1212/21 (провадження № 12-24гс23)).
У випадку виникнення судового спору учасники цивільного обороту мають розуміти, що їхні дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23).
За таких обставин, суд робить висновок про те, що ОСОБА_2 , набувши у власність 06.09.2023 року нерухоме майно, житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер 7123181501:01:002:0350, інформація про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі відсутня, набувала статусу іпотекодавця.
Проте, як вбачається із висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню. При вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.
Відповідно до п. 1.4 договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.09.2023 року зареєстрованого в реєстрі приватним нотаріусом Уманського нотаріального округу Черкаської області Марченко Н.М., за № 1478, продавець стверджує, що на момент укладення цього договору житловий будинок не перебуває під арештом чи забороною, щодо нього не ведуться судові спори, він не заставлений, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів відчуження чи користування з іншими особами, як юридична адреса він не використовується, треті особи не мають права на нього, самовільне перепланування та реконструкція вказаного житлового будинку не здійснювались. Правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб. Відсутність відомостей про обтяження на вказаний житловий будинок підтверджується інформаціями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та щодо об`єкта. Відомості, в порядку безпосереднього доступу до Єдиного реєстру боржників, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження", відсутні, що перевірені приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Марченко Н.М.
Таким чином, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 , в зв`язку з відсутністю в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, добросовісно набула право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуючи висновки із застосування норми права викладені у постанові Великої Палати Верховнохо Суду, право іпотеки припиняється, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню.
Крім того, суд зазначає, що оскільки у задоволення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено, а позовна вимога про виселення є похідною вимогою, а тому дана вимога також не підлягає задоволенню
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку доводам сторін, наданим доказам, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів та врахувавши правові висновки Верховного Суду, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.
Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності , суд зазначає наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».
Оскільки, у задоволенні позову відмовлено через необґрунтованість останнього, а тому відсутні підстави для застосування строків позовної давності.
На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 4, 12, 77, 78, 81, 263, 265, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 3, 6, 11, 12, 13, 15, 16, 202, 203, 525, 526, 611, 625, 626, 627, 628, 629, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст.1, 3, 12, 33, 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», суд, -

В И Р І Ш И В :
В задоволені позову Акціонерного товариства КБ "Приват Банк" (код ЄДРПОУ: 14360570, юридична адреса: 01001, вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ) до  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованої та жительки АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованої АДРЕСА_3 та жительки АДРЕСА_1 ), третьої особи: приватного нотаріуса Уманського нотаріального округу Марченко Наталії Миколаївни (адреса місцезнаходження: вул. Незалежності, буд. 12, м. Умань Черкаської області) та Служби у справах дітей Маньківської селищної ради (код ЄДРПОУ: 44556563, юридична адреса: вул.Шевченка, буд. 9, с-ще Маньківка Уманського району Черкаської області) про визнання недійсним договору, визнання права іпотекодержателя, звернення стягнення та виселення – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду впродовж тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.
Повний текст рішення проголошено 11.06.2026 року.

Суддя      А. І. Костенко