Справа № 352/595/25
Провадження № 2/352/53/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року	м. Івано-Франківськ	

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області
у складі: головуючого – судді Струтинського Р. Р.
з участю секретаря Гребінника В. М.
позивачки ОСОБА_1 
представника позивачки Рубцової К. В.
представника третьої особи Гогільчин С. В.
розглянувши у відкритому засіданні за правилами загального позовного провадження в режимі відеоконференції в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Солотвинської селищної ради, про позбавлення батьківських прав,

у с т а н о в и в :
Адвокат Дзундза О. П. звернулася в суд з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав.
Заявлений позов обґрунтовувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2011 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Відповідач практично одразу після народження сина пішов із сім`ї. Згідно з рішенням Тисменицького районного суду від 12.04.2016 шлюб між сторонами розірвано, згідно рішення Богородчанського районного суду від 22.04.2013 з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина. З 2012 року відповідач не спілкується з сином, не бачиться з ним, не вітає з днем народження, не цікавиться його життям і навчанням. Відповідно до висновку психологічної характеристики психоемоційного стану дитини, проведеної Центром психологічної допомоги дітям «Серденько» сімейна ситуація дитини характеризується відсутністю досвіду взаємодії з батьком. Просила позбавити відповідача батьківських прав щодо його малолітнього сина. 
Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали, просили його задоволити.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином. У поданій 08.04.2026 заяві відповідач просив справу розглядати в його відсутності, позовні вимоги йому зрозумілі, проти задоволення позову заперечив, у письмовому поясненні зазначив, що пішов із сім`ї не за власним бажанням, приїжджав до сина, однак його не впустили на подвір`я, погрожуючи викликом поліції. 
Представник третьої особи – органу опіки та піклування служби у справах дітей Солотвинської селищної ради Івано-Франківського району в судовому засіданні пояснила, що відповідач є військовослужбовцем, на засідання комісії ні позивачка, ні відповідач не приїхали, останній у телефонному режимі пояснив, що аліменти на утримання сина сплачує, з 2014 року перебуває на захисті України. Будь-яких інших письмових доказів батьки дитини не надали, тому комісія вирішила про недоцільність позбавлення відповідача батьківських обов`язків. 
Малолітній ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що батька свого не знає, навіть не пам`ятає його зовнішності, він ніколи не дзвонить йому, не спілкується.
Заслухавши пояснення позивачки та її представника, також пояснення третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Установлено, що позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8). Шлюб між батьками дитини розірвано згідно рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 12.04.2016, малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 залишити проживати з матір`ю (а.с.9).
На даний час дитина проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 .
Відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітнього сина, а саме: не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального розвитку та самоусвідомлення, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не проявляє щодо нього батьківської турботи і піклування, не приймає участі в його вихованні.
Відповідно до характеристики, наданої Манявським ліцеєм Солотвинської селищної ради Івано-Франківської області, ОСОБА_3 , 2012 року народження навчався в філії Манявської ЗОШ 1 ст. Манявського ліцею з першого по четвертий клас (2018-2022 р.р.) саме мати приділяла належну увагу вихованню сина, його фізичному, духовному розвитку; за період навчання дитини батько жодного разу не відвідав навчальний заклад, не цікавився життям та навчанням дитини, контакт із школою та класним керівником не підтримував, із вчителями не спілкувався (а.с.10).
Відповідно до характеристики ОСОБА_5 , здобувача освіти 6-Б класу Манявського ліцею, хлопчик проживає з мамою, яка піклується про нього; протягом навчання дитини у 5-му і 6-му класах батько жодного разу не відвідував навчальний заклад, не цікавився життям і навчанням дитини, контакт із школою, вчителями не підтримував (а.с.11).
Відповідно до психологічної характеристики психоемоційного стану дитини ОСОБА_5 та сімейних відносин Центру психологічної допомоги дітям «Серденько», сімейна ситуація характеризується відсутністю досвідом взаємодії з батьком, образ батька в розумінні дитини є відсутнім, незрозумілим; наявне хвилювання стосовно питань, пов`язаних з батьком. Значущими для дитини дорослими є мати, дідусь, бабуся, вірогідно тітка. Найближчі стосунки та прив`язаність хлопчик має до матері (а.с.12-18).
Згідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини, затвердженого рішенням виконавчого комітету Солотвинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 17.06.2025, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітнього сина ОСОБА_5 , у зв`язку з тим, що громадянин ОСОБА_2 на даний час перебуває на військовій службі (а.с.47-50). 
У відповідності з вимогами ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 р.), ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Згідно ст. 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до положень ст. 18 Конвеції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Як передбачено ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
У відповідності з вимогами до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину.
Статтею 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом; дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї; дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій; дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.
Згідно вимог ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Як роз`яснено в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 361/2014/22 (провадження № 61-9249св24)).
Під час розгляду судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (згідно із частиною четвертою статті 19 СК України). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
З огляду на викладене, суд критично оцінює висновок органу опіки та піклування від 17.06.2025 щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав, уважає його недостатньо обґрунтованим, таким, що базується виключно на формальних підставах, єдиною обставиною, на яку вказано у висновку, є лише те, що відповідач на даний час перебуває на військовій службі. 
Відповідач ОСОБА_2 у своєму письмовому поясненні, заперечуючи проти позову, не навів жодних аргументів, чому практично від народження сина у 2012 році він не бере участі у вихованні дитини, не спілкується з сином, не цікавиться його здоров`ям. навчанням, не надав будь-яких доказів у чиненні йому перешкод у спілкуванні з сином, а також не висловив бажання чи прагнення спілкуватися з дитиною, підтримувати його, піклуватися про нього. Натомість мотивує свої пояснення тим, що він перебуває на військовій службі та виконує бойові завдання.
Суд безумовно погоджується, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, однак батьки не мають права самоусуватися від виконання обов`язків щодо виховання та розвитку своєї дитини. 
Як установлено в судовому засіданні, відповідач, починаючи з 2012 року з сином не спілкується, і взагалі не бачиться з ним, фактично дитина не знає свого батька, що свідчить про відсутність у батька інтересу до своєї дитини.
У постанові Верховного Суду від 29.09.2021 № 459/3411/18 зазначено, що факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку на краще, а позбавлення батьківських прав не тягне за собою невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу можливості спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. 
Таким чином, відповідачем, який усунувся від виконання обов`язків щодо виховання та розвитку своєї дитини, порушено право останнього на належне батьківське виховання.
З огляду на викладене, суд, ураховуючи встановлені обставини, з метою якнайкращого забезпечення інтересів малолітньої дитини, приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову щодо позбавлення відповідача батьківських прав, який підлягає до задоволення.
На підставі наведеного, відповідно до ст. 3, 18, 27 Конвеції ООН про права дитини від 20.11.1989 (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991, ст. 150, 152, 155, 164 ч. 1 п. 2 СК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд, 

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Солотвинської селищної ради, про позбавлення батьківських прав- задоволити.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про народження № 11 від 13.06.2012 Манявської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Третя особа: орган опіки та піклування Солотвинської селищної ради:с-ще Солотвино, вул. Чорновола,7А, Івано-Франківського району Івано-Франківської області, код ЄДРПОУ 43970732.
Повне судове рішення складено 22.05.2026.

Суддя         Руслан СТРУТИНСЬКИЙ