ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/2331/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,
за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представників учасників справи:
позивача - Приватного підприємства «Євроімекс-Інвест» (далі - Підприємство, позивач) - Порада С.В. (адвокат),
відповідача - Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення АМК, відповідач, скаржник) - Мудрик І.В. (самопредставництво),
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мішем» (далі - Товариство, третя особа) - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Відділення АМК
на рішення Господарського суду Львівської області від 03.09.2025 (суддя Бортник О.Ю.),
додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 15.09.2025 (суддя Бортник О.Ю.),
постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 (судді: Якімець Г.Г., Зварич О.В., Панова І.Ю.) та 
додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 (судді: Якімець Г.Г., Зварич О.В., Панова І.Ю.),

у справі за позовом Підприємства
до Відділення АМК,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Товариство,
про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Відділення від 17.07.2024 №63/61-р/к у частині, що стосується Підприємства. 

ВСТУП

Предметом судового розгляду є наявність/відсутність підстав для визнання недійсним рішення, яке прийняте Відділенням АМК, відповідно до якого визнано, що Підприємство вчинило порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (далі - Закон №2210-III), у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, та стосується позивача. 

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. Підприємство звернулося до суду з позовом до Відділення АМК про визнання недійсним рішення Відділення АМК від 17.07.2024 №63/61-р/к (далі - рішення) у частині, що стосується Підприємства.

1.2. Позовні вимоги мотивовані тим, що адміністративною колегією Відділення АМК прийнято рішення у справі №63/1-01-43-2021 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафів», яким визнано узгодженими дії Підприємства та Товариства під час їх участі в торгах № 1 та торгах № 2. Вказане є порушенням, яке передбачене пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону №2210-III. На підставі статті 52 Закону №2210-III за вчинені порушення законодавства про захист економічної конкуренції, накладено на позивача штраф.

1.2.1. Позивач стверджував, що дії позивача і третьої особи безпідставно кваліфіковано як антиконкурентні узгоджені дії, які стосуються спотворення результату торгів. Зазначав, що висновки відповідача не відповідають встановленим фактичним обставинам справи, ґрунтуються на припущеннях та прийняті при неповному з`ясуванні фактичних обставин, а тому рішення в частині, що стосується позивача, є незаконним та підлягає скасуванню. 

1.2.2. Позивач зазначав, що зміст електронного листування Підприємства та Товариства не пов`язувався із фактом проведення відповідних торгів, а стосувався виключно наявних між ними договірних відносин. Висновок оскаржуваного рішення про те, що позивач і третя особа узгоджували свої тендерні пропозиції, оскільки надали у складі своїх тендерних пропозицій документи з подібним оформленням, не відповідає обставинам справи, оскільки такі не виходять за межі розумної подібності оформлення тендерних пропозицій. Доводи оскаржуваного рішення у цій частині є вибірковими. А тому висновок відповідача про узгодженість поведінки позивача та третьої особи (крізь призму оформлення документів тендерних пропозицій) є надуманим та не відповідає фактичним обставинам. Послідовність дій у часі під час подання документів та вхід у торги № 2 не свідчить про узгодженість дій, адже усі учасники подали свої пропозиції в останній визначений замовником день, що є усталеною практикою переважної більшості суб`єктів господарювання щодо подачі документів в останній день. Зазначене, на думку позивача, не може бути доказом вчинення учасниками антиконкурентних узгоджених дій, а має оцінюватися в сукупності з іншими обставинами. 

2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Господарський суд Львівської області рішенням від 03.09.2025 позов задовольнив повністю.

2.2. Господарський суд Львівської області додатковим рішенням від 15.09.2025 заяву Підприємства про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у справі №914/2331/24 задовольнив частково. Стягнув з Відділення на користь Підприємства 6225 грн витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні решти вимог заяви відмовив.

2.3. Західний апеляційний господарський суд постановою від 16.02.2026 залишив без задоволення апеляційну скаргу Відділення АМК, а рішення Господарського суду Львівської області від 03.09.2025 та додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 15.09.2025 залишив без змін.

2.4. Західний апеляційний господарський суд додатковою постановою від 02.03.2026 заяву Підприємства про ухвалення додаткової постанови та стягнення судових витрат задовольнив частково. Стягнув з Відділення на користь Підприємства 7 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. У задоволенні решти вимог заяви Підприємства відмовив. 

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. Відділення АМК звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 03.09.2025, додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 15.09.2025, постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 та додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 у справі №914/2331/24 і ухвалити нове рішення, згідно з яким відмовити в задоволенні позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи касаційної скарги 
4.1. З посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник зазначає про застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду:

4.1.1. від 01.04.2025 у справі №914/484/24, від 07.11.2024 у справі №909/1104/23, від 08.07.2021 у справі №914/938/20 щодо необхідності дослідження обставин справи, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, в їх взаємозв`язку, незалежно від фактично доказової бази;

4.1.2. від 29.09.2022 у справі №910/17126/19 щодо застосування статті 75 ГПК України;

4.1.3. від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 у справі №686/5757/23 щодо застосування статті 129 ГПК України. 

5. Позиція інших учасників справи 
5.1. Підприємство подало відзив на касаційну скаргу, в якому заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи їх необґрунтованість, і просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення залишити без змін як такі, що прийняті з дотриманням норм процесуального права. У відзиві Підприємство заявило про те, що внаслідок перегляду оскаржуваного судового рішення в касаційному порядку понесе судові витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких становить 6 000 грн, а докази таких витрат будуть надані суду у визначені ГПК України строки (протягом 5 днів після прийняття постанови суду касаційної інстанції через застосування адвокатським об`єднанням погодинного обліку наданої правничої допомоги).

5.2. Відзив від Товариства до Суду не надходив. 

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
6.1. Розпорядженням Відділенням АМК від 25.03.2021 №63/48-рп/к розпочато розгляд справи №63/1-01-43-2021 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції за кваліфікацією пункту 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону №2210-III у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.

6.2. Відділенням АМК 17.07.2024 прийнято рішення № 63/61-р/к у справі №63/1-01-43-2021 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу», яким визнано, що Товариство та Підприємство, узгодивши свою поведінку під час участі в торгах №1 на закупівлю «Капітальний ремонт вул. Антонівська у м. Ужгород» (ідентифікатор торгів UA-2019-05-24-001425-а) та торгах №2 «Капітальний ремонт вул. Львівська у м. Ужгород» (ідентифікатор торгів UA-2019-08-27-000317-b) вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції, що передбачене пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону №2210-III, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів аукціону. За вчинення порушення на позивача накладено штраф у розмірі 68 000 грн за кожне порушення (разом 136 000,00 грн).

6.3. В процесі розгляду справи №63/1-01-43-2021 Відділення АМК дійшло висновку, що учасники під час підготовки та участі в аукціоні діяли не самостійно, а узгоджували свою поведінку з метою усунення змагання, що вбачається з того, що 11.06.2019 (торги №1) та 07.10.2019 (торги №2) проводилися торги за замовленням Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради (UA-2019-05-24-001425-а (торги №1) та UA-2019-08-27-000317-b (торги №2). У зазначених аукціонах брали участь: Товариство, Підприємство та ТОВ «Техно-Буд-Центр».

6.4. Висновки про антиконкурентні узгоджені дії відповідачем зроблено на підставі сукупності таких обставин:

1) наявність господарських відносин у період до проведення аукціону, під час та після його проведення. Між учасниками аукціону за період 2018-2019 існували сталі господарські відносини, що свідчить про спільне здійснення ними господарської діяльності, тісну співпрацю, комунікацію, узгодженість дій (договір купівлі-продажу №3 від 13.04.2018, договір про надання послуг №25/03/19 від 25.03.2019 та договір купівлі-продажу №22/04 від 22.04.2019);

2) синхронність дій учасників у часі. Учасники розмістили свої заявки на електронному майданчику та завантажили документи в один день та час (11.06.2019 - 08:32:51 та 09:10:49) і здійснили вхід на аукціон з різницею у часі 1 хв. Така погоджена поведінка під час підготовки та участі в торгах підтверджує взаємодію, узгодженість та синхронність дій у часі, що свідчить про координацію дій і не може вважатись випадковим збігом;

3) подібність оформлення документів - підкреслення тексту та оформлення пропозицій у вигляді таблиць; довідки учасників оформлені подібно, що проглядається у назві їх колонок, зазначенні ідентифікаційних кодів, стовпчиків та написанні форми власності суб`єкта господарювання, що свідчить про координацію дій між учасниками.

6.5. Не погодившись з рішенням Відділення АМК, Товариство оскаржило його в судовому порядку.

6.5.1. Господарський суд Львівської області рішенням від 16.12.2024 у справі №914/2182/24 в задоволенні позовних вимог Товариства відмовив повністю. 

6.5.2. Західний апеляційний господарський суд постановою від 17.03.2025 вказане рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове, яким позовні вимоги задовольнив повністю, визнав недійсним та скасував рішення Відділення АМК у частині, що стосується Товариства. Ця постанова набрала законної сили та залишена без змін постановою Верховного Суду від 12.08.2025.

6.5.2. У наведеній постанові апеляційним судом встановлено факт недоведеності наявності в діях Товариства та Підприємства обставин щодо усунення конкуренції під час проведення торгів зі здійснення процедур закупівлі «Капітальний ремонт вул. Антонівська у м. Ужгород» (ідентифікатор торгів UA-2019-05-24-001425-a) та «Капітальний ремонт вул. Антонівська у м. Ужгород» (ідентифікатор торгів UA-2019-08-27-000317-b) та узгодження їх поведінки чи наміру такого узгодження під час підготовки тендерних пропозицій.

6.6. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні виходив з того, що згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України вказані обставини не доказуються при розгляді справи №914/2331/24, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини. Наведені вище обставини, які встановлено Західним апеляційним господарським судом у справі №914/2182/24, спростовують факт наявності узгоджених дій позивача та третьої особи під час їхньої участі в торгах №1 на закупівлю «Капітальний ремонт вул. Антонівська у м. Ужгород» (ідентифікатор торгів UA-2019-05-24-001425-а) та у торгах № 2 «Капітальний ремонт вул. Антонівська у м. Ужгород» (ідентифікатор торгів UA-2019-08-27-000317-b).

6.7. Суд апеляційної інстанції, погоджуючися з висновком суду першої інстанції про задоволення позову та визнання недійсним рішення Відділення АМК від 17.07.2024 № 63/61-р/к в частині, що стосується Підприємства, в оскаржуваній постанові встановив таке.

6.7.1. Між третьою особою та позивачем існують договірні зобов`язання, які виникли, зокрема, з договорів купівлі-продажу за №3 від 13.04.2018, за №22/04 від 22.04.2019 та договору про надання послуг за №25/03/19 від 25.03.20219, які були укладені сторонами до моменту оголошення про проведення торгів на спірні закупівлі, а мети їх укладення було досягнуто сторонами шляхом отримання товару та проведення відповідних розрахунків, що відображено в підпунктах 10-15 рішення №63/61. На виконання таких здійснювалося надання послуг та відвантаження товару під час участі третьої особи та позивача у спірних торгах, що свідчить про те, що укладення позивачем та третьою особою таких договорів спрямоване виключно на задоволення їх власних господарських потреб окремо та не свідчить про здійснення ними господарської діяльності узгоджено або спільно. Укладення сторонами вказаних договорів задовго до моменту оголошення про проведення торгів не може свідчити про доступ до інформації про господарську діяльність один одного, а також про сприяння в обміні інформацією, у тому числі, під час підготовки до участі в торгах. Вказані дії позивача та третьої особи могли бути зумовлені їх власними економічними інтересами. Ведення господарської діяльності учасниками торгів в умовах ринкової економіки не є беззаперечним доказом сприяння, на наявність якого посилається Відділення АМК у своєму рішенні.

6.7.2. Сама по собі наявність господарських відносин між позивачем і третьою особою не є ознакою пов`язаності між юридичними особами, а наявність факту господарських відносин не може прямо вказувати на узгодженість дій між позивачем та третьою особою щодо проведення відповідних торгів, відтак наведені Відділенням АМК в пунктах 16-17 оспорюваного рішення доводи свідчить про неповне з`ясування комітетом обставин справи.

6.7.3. Відповідач в пунктах 20-21 оспорюваного рішення вказує, що за інформацією, наданою ТОВ «Укрнет» в листі від 08.04.2021 за №195/01/01-08, між електронними скриньками Товариства та Підприємства у період проведення торгів №1 та №2 відбувалось електронне листування, дати якого відображені у таблиці №8 рішення, що свідчить про обмін інформацією між сторонами антимонопольної справи та підтверджує наявність середовища для обміну інформацією та координацію дій між ними. 

Суд апеляційної інстанції встановив, що обмін електронними листами між Товариством та Підприємством відбувся на виконання господарських зобов`язань між ними, оскільки у перелічених у таблиці № 8 рішення №63/61 електронних листах між сторонами відбувався обмін в електронному вигляді накладними, рахунками-фактурами, рахунками на оплату та актами звірки взаємних розрахунків. Водночас, у вказаних електронних листах відсутня будь-яка інформація, яка стосувалася чи могла б стосуватися участі сторін у спірних торгах. Зі змісту оспорюваного рішення за № 63/61 вбачається, що Відділення АМК не досліджувало вмісту електронних листів, а також не надало оцінки змісту листування, яке відбувалося між сторонами антимонопольної справи під час участі в торгах, відтак дійшло передчасного висновку про обмін інформацією між позивачем та третьою особою та наявність середовища для координації дій між ними.

6.7.4. У пункті 5.3 рішення №63/61 Відділення АМК дійшло висновку, що перелік зазначених в таблицях 9 та 10 документів містять ознаки подібності в оформленні та не можуть пояснюватися випадковим збігом обставин, зокрема, гарантійні листи та довідки Товариства та Підприємства містять жирне накреслення інформації із назвою предмета закупівлі, а інформація, яка подається учасником торгів у довільній формі, сформовано сторонами у таблиці. Вказані обставини вказують на узгодженість дій Товариства та Підприємства у підготовці їх пропозицій на торги №1 та торги №2. 

Суд апеляційної інстанції встановив, що довідки позивача та третьої особи з відомостями про учасників тендерів є візуально різними, а таблична форма подання довідок відмінна, що вбачається з аналізу її пунктів 9, 10, 11, 12. Водночас, інші учасники тендеру також подали відомості про учасника у табличній формі із виділенням назви предмета закупівлі жирним накресленням, що спростовує твердження Відділення АМК про узгодженість поведінки позивача та третьої особи через схоже оформлення тендерної документації.

6.7.5. У пункті 5.4 рішення №63/61 Відділення АМК дійшло висновку про координацію між діями Товариства та Підприємства, що полягала у послідовності їх дій в часі, а саме при поданні тендерних пропозицій у торгах №2 та під час входу в аукціон. Так, відповідач в своєму рішенні встановив, що сторони антимонопольної справи не були обмежені в часі щодо подання тендерних пропозицій від дати опублікування оголошення (27.08.2019), однак подали свої пропозиції в один день - 11.09.2019 та з невеликою різницею в часі, а вхід в аукціон у торгах №2 здійснили з різницею в 1 хвилину, що не може бути випадковим збігом. 

Суд апеляційної інстанції зазначив, що з наведених в оспорюваному рішенні таблиць вбачається подання Товариством та Підприємством їх тендерних пропозицій в останній день строку на подання таких, а час їх входу в аукціон здійснений з різницею в одну хвилину. Водночас, Відділенням АМК не досліджувалося питання з якої адреси відбувалося подання учасниками їх тендерних пропозицій, зокрема, чи сторонами антимонопольної справи для подання документів та для входження в аукціон для участі в торгах № 2 було використано одну ІР-адресу чи різні. Інформація про ІР-адреси сторін відсутня в оспорюваному рішенні №63/61, відтак така не досліджувалася Відділенням АМК. Подання сторонами їх конкурсних пропозицій в останній день строку могло бути наслідком збігу, встановленого обмеженням в часовому періоді для надання пропозицій, та могло бути пов`язане з особливостями режиму роботи вказаних юридичних осіб. З огляду на вказане Відділення АМК в пункті 5.4 оспорюваного рішення №63/61 дійшло помилкового висновку про координацію між діями позивача та третьої особи, оскільки не повно з`ясувало та дослідило усі обставини антимонопольної справи.

6.7.7. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Відділенням АМК не доведено обставини, які мають значення для справи, а встановлені ним факти у своїй сукупності не доводять наявності в діях Товариства та Підприємства обставин щодо усунення конкуренції під час проведення торгів зі здійснення процедур закупівлі «Капітальний ремонт вул. Антонівська у м. Ужгород» (ідентифікатор торгів UA-2019-05-24-001425-a) та «Капітальний ремонт вул. Львівська у м. Ужгород» (ідентифікатор торгів UA-2019-08-27-000317-b) та узгодження їх поведінки чи наміру такого узгодження під час підготовки тендерних пропозицій.

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
7.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2026 для розгляду касаційної скарги у справі №914/2331/24 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. (головуючої), суддів Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.

7.2. Верховний Суд ухвалою від 09.04.2026, зокрема, відкрив касаційне провадження у справі №914/2331/24 за касаційною скаргою Відділення.

7.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.4. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
8.1. Верховний Суд на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, здійснює перевірку застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права і зазначає таке.

8.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. При цьому, самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено у касаційній скарзі), покладається на скаржника.

8.4. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.5. Предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції, додаткове рішення суду першої інстанції, постанова апеляційного господарського суду, прийнята за результатами перегляду рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, а також додаткова постанова суду апеляційної інстанції.

8.6. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.7. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

8.8. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) спірні питання виникли у подібних правовідносинах; (2) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.

8.9. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пунктах 25, 26, 32 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

8.10. Щодо до того, що вважається правовим висновком Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.11. Так, предметом судового розгляду у справі, що переглядається, є наявність/відсутність підстав для визнання недійсним рішення, яке прийняте Відділенням АМК, відповідно до якого визнано, що Підприємство вчинило порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону №2210-III, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, та стосується позивача. 

8.11.1. На обґрунтування позовних вимог, позивач стверджує, що його дії і третьої особи безпідставно кваліфіковано як антиконкурентні узгоджені дії, які стосуються спотворення результату торгів, а висновки відповідача не відповідають встановленим фактичним обставинам справи, базуються на припущеннях та прийняті при неповному з`ясуванні фактичних обставин, а тому рішення в частині, що стосується позивача, є незаконним та підлягає скасуванню з підстав його недійсності. 

8.12. Скаржник посилається на постанови Верховного суду у справах №914/484/24, №909/1104/23, №914/938/20, в яких оскаржувалися рішення органів АМК в частині визнання вчинення особою порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону №2210-III, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.

8.13. З огляду на викладене, ця справа та справи означені скаржником (див. пункт 4.1.1. цієї постанови) є схожими в частині, що стосується предмета позову (визнання частково недійсним рішення АМК), за однаковим нормативно-правовим регулюванням кваліфікації та притягнення за правопорушення, а саме за пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону №2210-III, що у контексті змістовного критерію вказує на схожість спірних правовідносин.

8.14. Скаржник вказує, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки Верховного Суду в частині щодо необхідності дослідження обставин справи, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, в їх взаємозв`язку, незалежно від фактично - доказової бази, такого змісту:

«Верховним Судом неодноразово наголошувалося на тому, що господарським судам першої та апеляційної інстанції під час вирішення справ щодо визнання недійсними рішень АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема, за антиконкурентні узгодженні дії, які стосуються спотворення результатів торгів та накладення штрафу, належить здійснювати оцінку обставин справи та доказів за своїм внутрішнім переконанням у порядку частини другої статті 86 ГПК України, зокрема, досліджувати також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у справі у їх сукупності. Закон не ставить застосування передбачених ним наслідків узгоджених антиконкурентних дій у залежність від «спільної домовленості разом брати участь у торгах з метою усунення конкуренції». Цілком зрозуміло, що така «домовленість» навряд чи може мати своє матеріальне втілення у вигляді письмових угод чи інших документів. А тому питання про наявність/відсутність узгоджених антиконкурентних дій має досліджуватися судами, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, враховуючи їх вірогідність і взаємозв`язок, у відповідності до статті 86 ГПК України».

8.15. Верховний Суд наголошує, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.16. Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.

8.17. Верховний Суд неодноразово та послідовно наголошував, що кожна справа є індивідуальною, що обумовлено, окрім правової кваліфікації дій, яку здійснює АМК, так і на підставі тих обставин, фактів, доказів, АМК досліджує та оцінює у своєму рішенні, і які в подальшому досліджуються та оцінюються судом через призму статті 59 Закону. 

8.18. Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

8.19. Відповідно до приписів Закону №2210-III, в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин:

- економічна конкуренція (конкуренція) - це змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку (абзац другий статті 1);

- антиконкурентними узгодженими діями є узгоджені дії, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції (частина перша статті 6);

- антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів (пункт 4 частини другої статті 6);

- порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є антиконкурентні узгоджені дії (пункт 1 статті 50);

- порушення законодавства про захист економічної конкуренції тягне за собою відповідальність, встановлену законом (стаття 51);

- за порушення, передбачені, зокрема, пунктом 1 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи у розмірі, встановленому частиною другою статті 52 Закону.

8.20. Як убачається зі змісту судових рішень вбачається, суди попередніх інстанцій, встановили, що дії позивача кваліфіковано за пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону №2210-III, у зв`язку з чим на Підприємство Відділенням АМК накладено штраф.

8.21. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, в оскаржуваному рішенні виходив з того, що згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України вказані у справі №914/2182/24 обставини не доказуються при розгляді справи №914/2331/24, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини. Наведені обставини, які встановлено Західним апеляційним господарським судом у справі №914/2182/24, спростовують факт наявності узгоджених дій позивача та третьої особи під час їхньої участі в торгах №№1, 2.

8.22. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Відділенням АМК не доведено обставини, які мають значення для справи, а встановлені ним факти у своїй сукупності не доводять наявності в діях Товариства та Підприємства обставин щодо усунення конкуренції під час проведення торгів зі здійснення процедур закупівлі та узгодження їх поведінки чи наміру такого узгодження під час підготовки тендерних пропозицій. У зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

8.23. Водночас, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, а тому є підстави для скасування оскаржуваних судових рішень та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позову.

8.23.1. Узагальнені покликання Відділення АМК зводяться, зокрема, до того, що суди попередніх інстанцій оцінили лише кожний доказ окремо, і не здійснили належної оцінки всіх встановлених обставин справи, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, в їх взаємозв`язку.

8.24. Оцінюючи доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд зазначає, що специфіка спорів щодо оскарження рішень АМК, якими визнано дії учасників торгів антиконкурентними узгодженими діями, які стосуються спотворення результатів торгів, полягає у тому, що у кожному конкретному випадку судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справ з`ясовується питання наявності/відсутності підстав для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів АМК, якими в силу приписів частини першої статті 59 Закону, зокрема, є:

- неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи;

- недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими;

- невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

8.25. При цьому, відповідне з`ясування наявності/відсутності підстав для визнання недійсним чи скасування рішення АМК у силу приписів статті 59 Закону, дослідження та оцінка доказів, ухвалення судового рішення здійснюється господарськими судами у відповідності до приписів процесуального права.

8.26. Верховний Суд виходить також з того, що:
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 14 ГПК України);
- при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 5-1) чи є підстави для здійснення судового контролю, передбаченого частиною п`ятою статті 345-1 цього Кодексу; 6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (частина перша статті 237 ГПК України);

- у силу приписів частин другої та третьої статті 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом;

- обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи;

- важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою;

- принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний [постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17]. Такі ж висновки щодо застосування стандарту переваги більш вагомих доказів зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц;

- стаття 79 ГПК України містить такий стандарт доказування як «вірогідність доказів»;

- зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач і відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї їх кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу;

- тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були;

- Верховний Суд, виходячи із системного аналізу завдань АМК, кваліфікації за частиною четвертою статті 6 Закону у сукупності зі статтею 86 ГПК України, у цій категорії справ стандарту доказування і тлумачення, застосований Верховним Судом у низці справ (зокрема, у постановах від 07.12.2023 у справі №910/16639/21, від 19.12.2024 у справі №910/257/24, від 01.04.2025 у справі №914/484/24), що свідчить про сталість підходу щодо стандарту доказування;

- Верховний Суд наголошує, що сукупна оцінка доказів, вказаних АМК у рішенні, може вважатися більш вірогідною для підтвердження узгоджених дій саме позивачем лише у тому випадку, коли вона повністю виключає можливість вірогідності у одночасному існуванні обставин, які, на думку АМК, підтверджують таке узгодження (правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 19.09.2024 у справі №910/13422/23);

- одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів);

- таким чином, з`ясування фактичних обставин справи, які входять до кола доказування, має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому, ураховуючи взаємозв`язок і вірогідність.

8.27. Верховний Суд виходить з того, що застосування приписів статті 86 ГПК України, як норми процесуального права, має загальний характер для усіх справ. Обов`язком суду при розгляді справи є саме дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності, безпосередності дослідження наявних у справі доказів. Тобто, з`ясування всіх юридично значущих обставин на підставі наданих і наявних у справі доказів з усіма притаманними їм (доказам) властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Саме чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

8.28. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 86 ГПК України).

8.29. При цьому, докази мають відповідати критеріям належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України).

8.30. Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу відповідача у межах доводів апеляційної скарги, ураховуючи предмет і підстави позову, з огляду на статтю 269 ГПК України, через призму статті 59 Закону №2210-III дослідив сукупно й окремо наведені сторонами позиції та докази, виходячи зі стандарту вірогідності доказів, у порядку статей 73, 76-79, 86, 210, 269 ГПК України (див. пункти 6.7.- 6.7.7. цієї постанови) та дійшов висновку про те, що наведені відповідачем в оспорюваному рішенні доводи свідчить про неповне з`ясування комітетом обставин справи та відповідачем не доведено обставини, які мають значення для справи, а встановлені ним факти у своїй сукупності не доводять наявності в діях Товариства та Підприємства обставин щодо усунення конкуренції під час проведення торгів зі здійснення процедур закупівлі та узгодження їх поведінки чи наміру такого узгодження під час підготовки тендерних пропозицій.

8.31. Верховний Суд виходить з того, що АМК у розгляді кожної справи має дотримуватись обов`язку всебічного, повного та об`єктивного з`ясування дійсних обставин справи на підставі доказів.

8.32. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що доведення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій ґрунтується на сукупності обставин, які зазначені в мотивувальній частині рішення, а не на окремому поодинокому факті або обставині. 

8.33. Верховний Суд виходить з того, що у застосуванні процедурних і процесуальних норм діяльності АМК, як підстави для визнання недійсним або скасування прийнятого органом АМК рішення, необхідно, враховувати положення частини другої статті 59 Закону, відповідно до якої порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для зміни, скасування чи визнання недійсним рішення тільки за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

8.34. Наведена норма свідчить, що підставою для скасування або визнання недійсним рішення органів АМК є порушення або неправильного застосування норм процесуального права за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

8.35. Верховний Суд виходить з того, що суд у розгляді спору про визнання недійсним/скасування/зміну рішення АМК, не втручаючись у дискрецію (вільний розсуд) АМК з`ясовує і визначає наявність/відсутність, а відтак доведеність/недоведеність, обґрунтованість/необґрунтованість передбачених статтею 59 Закону підстав для визнання недійсним рішення АМК через призму/критерії, зокрема, неповноти з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведеності обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; неправильності застосування норм матеріального і процесуального права тощо. Саме таким чином, суд і здійснює перевірку на відповідність реалізації дискреції закону (праву), так і на узгодженість рішень/дій, прийнятих на підставі дискреції, з правами особи, загальними принципами публічної адміністрації, процедурними нормами, обставинами справи тощо.

8.36. Суд наголошує, що доводи, наведені в касаційні скарзі, спрямовані на переоцінку доказів і встановлення нових обставин цієї справи, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції, з огляду на приписи статті 300 ГПК України.

8.37. Суд апеляційної інстанції на виконання припису статті 59 Закону проаналізував зміст оскаржуваного рішення АМК, перевірив дотримання Відділенням АМК вимог законодавства, дослідив та оцінив наведені сторонами доводи та аргументи, докази, з дотриманням статті 86 ГПК України дійшов висновку про наявність підстав, передбачених статтею 59 Закону №2210-III для визнання недійсним рішення Відділення АМК у частині, що стосується позивача.

8.38. Зміст оскаржуваної постанови свідчить про те, що висновки суду апеляційної інстанції не є узагальненими, а містять належні висновки щодо дослідження, оцінки та перевірки відповідності змісту рішення АМК викладеним вимогам в контексті інкримінованого позивачу порушення антимонопольного законодавства, що відповідає статті 86, 237, 238 ГПК України, суд апеляційної інстанції з`ясував обставини існування підстав для визнання протиправним і скасування рішення АМК у частині, що стосується недотримання Відділенням АМК положень статті 59 Закону.

8.39. Колегія суддів зазначає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не суперечить правовим висновкам, які викладені у постановах Верховного Суду, означених у пункті 4.1.1 цієї постанови.

8.40. Відповідно, аналіз висновків, зроблених судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених скаржником постановах Верховного Суду (див. пункт 4.1.1. цієї постанови), і ці висновки не є різними за своїм змістом, а результат розгляду різний з огляду на іншу фактично-доказову базу, за інших обставин, встановлених у справах, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідні судові рішення щодо наявності/відсутності підстав для визнання недійсним рішення АМК.

8.41. Окрім іншого, скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій частини четвертої статті 75 ГПК України та неврахування правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 29.09.2022 у справі №910/17126/19, який виснував таке: 

«Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідальність за порушення антимонопольно-конкурентного законодавства має індивідуальний характер. 

Відповідно рішення органу Антимонопольного комітету України, у тому числі, й те, яке стосується притягнення особи до відповідальності за вчинення антиконкурентних узгоджених дій з іншими особами (особою), зацікавлена особа має право оскаржити лише стосовно себе. Вимога про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України розглядається судом лише в тих частинах, які стосуються позивача (позивачів) у справі. При цьому встановлені у такій справі обставини не набувають преюдиціального значення у розумінні приписів частини четвертої статті 75 ГПК України для іншої особи (осіб) - відповідача (відповідачів) в антимонопольній справі і ця (особа) має право на оскарження у встановленому законом порядку рішення органу Антимонопольного комітету України у частинах, які стосуються безпосередньо її.

Стала та послідовна правова позиція з відповідного питання викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13.03.2018 зі справи № 910/2193/17, від 20.03.2018 зі справи № 913/52/17, від 27.03.2018 зі справи №910/8144/15-г, від 12.06.2018 зі справи № 922/5616/15, від 18.12.2018 зі справи №922/5617/15, від 28.01.2020 зі справи №915/1860/18 і Суд у справі № 910/17126/19 не вбачає підстав для відступу від неї.

При цьому, господарські суди при розгляді справ про визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України не здійснюють кваліфікацію правопорушення і не повинні перебирати непритаманні суду функції, які здійснюються виключно органами Антимонопольного комітету України, але зобов`язані перевіряти правильність застосування відповідних правових норм (подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 №910/23000/17).

Отже, саме до повноважень органів Антимонопольного комітету України віднесено здійснення розгляду справ про захист економічної конкуренції, встановлення та кваліфікації правопорушення, в тому числі й об`єктивної її сторони».

8.42. Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд стало та послідовно наголошував на тому, що учасник торгів має право на оскарження відповідного рішення АМК у частині, яка стосується саме нього, і судові рішення, які ухвалені щодо іншого учасника не мають преюдиційного значення у розмінні статті 75 ГПК України під час розгляду справи судом.

8.43. Кожна зі справ за участю органів АМК є індивідуальною, з притаманною лише конкретній справі специфікою та особливостями. Доведення відсутності порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій ґрунтується на дослідженні судами індивідуальних доказів, що надані позивачем за своїм власним уявленням, крізь призму положень статті 59 Закону № 2210.

8.44. Як вже зазначалося вище, питання про наявність/відсутність узгоджених антиконкурентних дій має досліджуватися судами, виходячи саме з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, враховуючи їх вірогідність і взаємозв`язок, у відповідності до приписів статті 86 ГПК України - які мають спростувати докази та факти, які покладені в основу оскаржуваного рішення АМК саме щодо конкретного суб`єкта господарювання, а не шляхом переоцінки висновків АМК.

8.45. Доводи скаржника щодо порушення судом першої інстанції статті 75 ГПК України є слушними, оскільки з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції вбачається, що суд при розгляді справи №914/2331/24 врахував обставини в порядку частини четвертої статті 75 ГПК України, встановлені судовим рішенням у справі №914/2182/24, в якому не досліджувались обставини, які стосуються позивача у справі, що розглядається і такі висновки не мають преюдиційного значення.

8.46. Водночас, як свідчить зміст оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення, не застосовував положення частини четвертої статті 75 ГПК України та здійснив оцінку доказів у цій справі у порядку частини другої статті 86 ГПК України, враховуючи вірогідність і взаємний зв`язок доказів у справі у їх сукупності, фактично виправивши у цій частині неправильне застосування судом першої інстанції норм права, а тому Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги в цій частині, як підставу для скасування постанови суду апеляційної інстанції конкретно у цій справі за наведеного. 

8.47. Щодо доводів касаційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції, постанову суду апеляційної інстанції в цій частині та додаткової постанови суду апеляційної інстанції (див. пункт 4.1.3. цієї постанови), Верховний Суд виходить з такого. 

8.48. Як убачається зі змісту додаткового рішення, при розгляді заяви Підприємства про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з такого.

8.49. Підприємство у вказаній заяві просило стягнути з відповідача на його користь 44 139 грн витрат на професійну правничу допомогу. Заява мотивована нормами статтями 129, 244 ГПК України та договором про надання правової допомоги від 06.06.2019 з додатковою угодою до нього, якими встановлено погодинну оплату послуг адвокатського об`єднання В обґрунтування заявленого до стягнення з відповідача розміру витрат позивач посилався на рахунки та акти виконаних робіт, документи про оплату правничої допомоги, витяг із Статуту Адвокатського об`єднання, наказ про переведення Поради С.В. на посаду адвоката.

8.49.1. До заяви позивач додав детальний опис робіт (послуг) виконаних адвокатом, відповідно до якого вартість наданої позивачу професійної правничої допомоги становить 44 139 грн.

8.50. Відповідач у запереченнях просив у задоволенні заяви відмовити повністю в зв`язку з її безпідставністю, вважав розмір витрат неспівмірним, не пропорційним, та таким, що не відповідає принципам справедливості, розумності, реальності та суперечить принципу розподілу судових витрат.

8.51. Ухвалюючи додаткове рішення про часткове задоволення заяви Підприємства та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 225 грн, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений до стягнення з відповідача розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним із складністю справи №914/2331/24. Правовідносини у справі №914/2331/24 є тотожними до правовідносин, які виникли між сторонами у справі №914/2182/24, позовна заява у якій надійшла до суду раніше. У цих двох справах оспорюється одне і те ж рішення відповідача двома учасниками торгів, дії яких у цих торгах спірним рішенням визнано антиконкурентними узгодженими діями, що стосувались спотворення результатів одних і тих же торгів. 

8.51.1. Також суд першої інстанції зазначив, що до складу професійної правничої допомоги безпідставно включено послуги, які не є правничою допомогою, та надання яких не вимагає наявності вищої юридичної освіти у надавача таких послуг. Так, до переліку послуг з надання професійної правничої допомоги безпідставно включено послуги з оформлення для відправки та відправки заяв, продовження роботи над проєктом позовної заяви (до складу вартості послуг уже включено вартість послуги по роботі над проектом позовної заяви), аналіз судової практики щодо перспектив об`єднання в одне судове провадження справ, подання до суду через електронний кабінет позовної заяви, заяв, додаткових пояснень, аналіз щодо можливості позивача брати участь у процедурах публічних закупівель, надіслання електронною поштою супровідних листів та адвокатських запитів, аналіз судової практики щодо вжиття заходів до забезпечення позову, підготовки адвокатського запиту №2 (питання зупинення строків нарахування пені врегульовано Законом, яким не передбачено інституту зупинення дії рішення). Послуга, яка відображає підготовку пояснень, клопотань включає в себе як підготовку процесуального документа так і його коригування. 

8.51.2. Суд першої інстанції відхилив включення до витрат на професійну правничу допомогу вартість таких послуг як підготовка заяв про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, оскільки процесуальні документи є тотожними, їх підготовка не є складною, вони спрямовані, виключно, на інтереси заявника/його адвоката і не мають характеру необхідних. 

8.51.3. Щодо підготовки заяви про ухвалення додаткового рішення у справі, суд зазначив, що відповідно до висновку об`єднаної палати Верховного Суду, який викладено у постанові від 02.02.2024 у справі №910/9714/22, заява про стягнення/розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви за висновками суду першої інстанції не підлягають відшкодуванню. 

8.52. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін додаткове рішення, в оскаржуваній постанові зазначив, що апеляційна скарга не містить будь-яких доводів (підстав) для скасування такого рішення. Водночас, апеляційний суд визнав обґрунтованим та справедливим висновок місцевого господарського суду про часткове задоволення заяви позивача та стягнення з відповідача 6 225 грн у відшкодування витрат на оплату правничої допомоги під час розгляду справи в суді першої інстанції.

8.53. Ухвалюючи додаткову постанову за наслідками розгляду заяви позивача про ухвалення додаткової постанови про стягнення з відповідача на користь позивача 13 277,22 грн витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції виходив з такого. 

8.53.1. В матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги від 06.06.2019, укладений адвокатським об`єднанням «Греца і Партнери» та Підприємством. Позивачем до заяви про ухвалення додаткової постанови долучено додаткову угоду №2 від 01.06.2025 до вказаного договору, якими встановлено погодинну оплату послуг адвокатського об`єднання.

8.53.2. До заяви також додано детальний опис робіт (послуг) виконаних адвокатом, згідно з яким, вартість наданої позивачу професійної правничої допомоги становить 13 277,22 грн. Також до заяви про ухвалення додаткової постанови долучено: рахунки на оплату № 005917 від 11 листопада 2025 року на суму 4 500 грн; № 006211 від 21 січня 2026 року на суму 6 647,22 грн; № 00320 від 16 лютого 2026 року на суму 2 130 грн; акти виконаних робіт № 005917 від 11 листопада 2025 року на суму 4500; № 006211 від 21 січня 2026 року на суму 6647,72; № 006320 від 16 лютого 2026 року на суму 2 130 грн; платіжні інструкції в національній валюті № 1204 від 12 листопада 2025 року на суму 4 500 грн; № 10 від 22 січня 2026 року на суму 17 599,44 грн; № 189 від 17 лютого 2026 року на суму 2130 грн.

8.53.3. Клопотання відповідача про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу до апеляційного суду не надходило.

8.53.4. Згідно з детальним описом робіт (послуг) адвоката та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у зв`язку з розглядом в суді апеляційної інстанції справи №914/2331/24, адвокат оцінив, з огляду на затрачений час, вартість кожної послуги. Зокрема, за підготовку відзиву 4 500 грн, підготовка і подання заяви про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції 375 грн, підготовка і подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи 180 грн, представництво з метою участі в судовому засіданні від 19.01.2026 2100 грн, 25% часу на дорогу для представництва 3750 грн, проїзд транспортом загального користування, 50% вартості квитка 242,22 грн, представництво з метою участі у судовому засіданні від 16.02.2026 1380 грн, підготовка заяви про прийняття додаткової постанови 750 грн. Загальна сума усіх робіт (послуг) 13 277, 22 грн.

8.53.5. Проаналізувавши детальний опис робіт (послуг) адвоката, суд апеляційної інстанції зазначив, що до складу професійної правничої допомоги безпідставно включено послуги, які не є правничою допомогою. Зокрема, підготовка заяви про ухвалення додаткової постанови у справі, оскільки відповідно до висновку об`єднаної палати Верховного Суду, який викладено у постанові від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22, заява про стягнення/розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому за висновком суду апеляційної інстанції витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню. Окрім того, адвокат не додав доказів на підтвердження проїзду транспортом загального користування 50% вартості квитка до міста Львова на суму 242,22 грн.

8.53.6. Суд апеляційної інстанції зазначив, що матеріали справи та зміст судових рішень свідчать про те, що предметом позову у цій справі було визнання недійсним рішення АМК від 17.07.2024 № 63/61-р/к у частині, що стосується позивача, правова позиція позивача була сталою, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося, окрім того, адвокат представляв інтереси позивача у справі №914/2182/24, у якій оспорювалось те ж рішення відповідача, проте іншим учасником торгів, відповідно адвокат був обізнаний з усіма обставинами цієї справи, відтак, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, принципу співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про обмеження розміру витрат позивача на професійну правову допомогу, з огляду на їх розумну необхідність, а відтак, часткове задоволення заяви позивача та стягнення з відповідача на користь позивача 7 000 грн на відшкодування витрат на професійну правову допомогу під час розгляду справи апеляційним судом.

8.54. Скаржник у касаційній скарзі посилається на те, що судові витрати є неспівмірними з складністю справи №914/2331/24, оскільки: адвокат був обізнаним з позицією Відділення АМК; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося; реальність (документальність) надання послуг у цій справі відсутня (не доведена); обсяг вказаних годин є безпідставним; позовна заява та інші документи є лише дублюванням постанови Верховного Суду. Заявлені судові витрати не відповідають розумності та реальності їхнього розміру та становлять надмірний тягар для Відділення АМК, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Враховуючи вищевикладене, на думку скаржника, вказані витрати стягненню з Відділення АМК не підлягають. Суди попередніх інстанцій порушили приписи частини п`ятої - сьомої статті 129 ГГПК України щодо принципу розподілу таких витрат.

8.55. У контексті доводів касаційної скарги, означених у пункті 4.1.3. Верховний Суд виходить з такого.

8.56. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

8.57. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (стаття 123 ГПК України).

8.58. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України). 

8.59. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина п`ята статті 129 ГПК України).

8.60. При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

8.61. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 ГПК України.

8.62. Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

8.63. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 126 ГПК України).

8.64. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 у справі №686/5757/23 (на яку посилається скаржник).

8.65. У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правничу допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правничу допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 (на яку посилається скаржник), від 17.09.2020 у справі №904/3583/19).

8.66. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справ № 922/1964/21).

8.67. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). 

8.68. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).

8.69. У постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 Верховний Суд вказав про те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

8.70. Критерії реальності та розумності застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

8.71. Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (пункти 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

8.72. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

8.73. Зміст оскаржуваних судових рішень, а саме: додаткове рішення суду першої інстанції, постанова суду апеляційної інстанції в частині перегляду додаткового рішення суду першої інстанції та додаткова постанова суду апеляційної інстанції, свідчить, що суди попередніх інстанцій оцінили розмір заявлених витрат на професійну правову допомогу з урахуванням критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, характеру та обсягу наданих адвокатом послуг.

8.74. У вирішенні наведених доводів Суд враховує те, що суди попередніх інстанцій надавали оцінку означеним позивачем та відповідачем доводам, які викладені як у заявах про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та і у заперечені на заяву відповідача про стягнення судових витрат, поданих до суду першої інстанції.

8.75. Водночас аргументи касаційної скарги в цій частині по суті зводяться до незгоди відповідача із здійсненим судами розподілом судових витрат та необхідності відмови у задоволенні заяв позивача про відшкодування йому витрат на правничу допомогу, що однак не свідчить про неправильне здійснення судами розподілу цих витрат.

8.76. При цьому, колегія суддів зазначає, що обставини відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є предметом оцінки у кожному конкретному випадку, а сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідних доказів, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин критерію реальності адвокатських витрат, розумності їх розміру тощо не свідчить про незаконність оскаржуваних судових рішень та про неправильне застосування судами статті 129 ГПК України.

8.77. Верховний Суд звертається до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 №910/14524/22, в якій зазначено, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, які суди встановили під час вирішення справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежено винятково перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та суто в межах доводів касаційної скарги.

8.78. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою суду, що вирішує питання про розподіл судових витрат. Якщо оцінка доказів зроблена судом першої та/або апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів, що випливає з меж розгляду справи судом касаційної інстанції, які передбачені в статті 300 ГПК України.

8.79. Верховний Суд при касаційному перегляді додаткового рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції в частині перегляду додаткового рішення суду першої інстанції та додаткової постанови суду апеляційної інстанції, не виявив у діях судів порушень приписів статті 129 ГПК України, неправильного застосування норм матеріального права або інших порушень норм процесуального права, які б призвели до ухвалення судами незаконних рішень.

8.80. Разом із тим скаржник не навів доводів, які б містили належне обґрунтування, що доводить неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при ухваленні судових рішень в цій частині, з урахуванням вимог частини другої статті 287 ГПК України.

8.81. Колегія суддів не вбачає підстав вважати, що висновки, на які посилається скаржник у касаційній скарзі (див. пункт 4.1.3. цієї постанови), не були враховані судами попередніх інстанцій, а застосування судами приписів статей 126, 129 ГПК України не суперечить жодному із вказаних скаржником висновків Верховного Суду. У відповідних постановах питання можливості розподілу витрат на професійну правничу допомогу залежало від обґрунтованості і співмірності відповідних витрат, обсягу наданих до суду доказів на підтвердження здійснення таких витрат, а також оцінки та дослідження доказів в силу статей 86, 210 ГПК України.

8.82. Аргументи скаржника щодо неправильної оцінки судами попередніх інстанцій доказів щодо обставин надання послуг професійної правничої допомоги, процесуальних дій, зводяться лише до їх переоцінки і не можуть бути предметом розгляду в касаційному порядку, оскільки відповідно до частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

8.83. Отже, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, Судом не встановлено порушення судами попередніхі інстанцій норм права, як необхідної передумови для скасування ухвалених судових рішень, а відтак підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

8.84. З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом.

8.85. Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві Підприємства, в тій частині, яка узгоджується з вказаними вище міркуваннями Верховного Суду, наведеними у цій постанові.

8.86. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. 

8.87. Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» тау справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року), зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
9.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у розділі 8 цієї постанови.

9.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

9.3. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

9.4. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій- без змін, як таких, що ухвалені із додержанням норм права.

10. Судові витрати
10.1. Судовий збір, сплачений скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

10.2. Щодо означеної Підприємством у відзиві на касаційну скаргу вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то суд касаційної інстанції зазначає, що вказане клопотання буде розглянуто у строки і спосіб, передбачені ГПК України. У разі неподання відповідних доказів і невиконання приписів статті 80 ГПК України протягом встановленого ГПК України строку, наступатимуть наслідки, передбачені абзацом третім частини восьмої статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України на рішення Господарського суду Львівської області від 03.09.2025, додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 15.09.2025, постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 та додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 у справі №914/2331/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 03.09.2025, додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 15.09.2025, постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 та додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 у справі №914/2331/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова 

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов