ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/3/26	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді: Принцевської Н.М.
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Кредобанк" 
на рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2026 (повний текст рішення складено 09.03.2026) 
по справі №916/3/26
за позовом Акціонерного товариства "Кредобанк" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "АРІС ЛТД"
про стягнення 34 245,38 грн,
(суддя першої інстанції: Рога Н.В., дата та місце ухвалення рішення: 03.03.2026, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка,29),

У січні 2026 року Акціонерне товариство “Кредобанк” (далі - Позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Виробничо-комерційна фірма “АРІС ЛТД” (далі – Відповідач) про стягнення заборгованості за Кредитним договором №О93/1 від 08.09.2021 у розмірі 34 245,38 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач посилався на порушення Відповідачем умов Кредитного договору №О93/1 від 08.09.2021 в частині своєчасного повернення кредитних коштів.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.03.2026 у даній справі у задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства “Кредобанк” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Виробничо-комерційна фірма “АРІС ЛТД” про стягнення заборгованості за Кредитним договором №О93/1 від 08.09.2021 у розмірі 34 245,38 грн відмовлено.
Суд у своєму рішенні зазначив, що Позивач у позовній заяві послався на невиконання Відповідачем своїх зобов`язань за Кредитним договором №O93/1 від 08.09.2021, водночас, матеріали справи не містять копії Кредитного договору №O93/1 від 08.09.2021, який Позивач зазначає, як підставу позову.
Також суд зазначив, що навіть наявна у матеріалах справи досудова вимога щодо виконання договірних зобов`язань, про яку Позивач зазначає у позовній заяві, стосується Договору №93 про надання овердрафту від 09.08.2021, а не Кредитного договору №O93/1 від 08.09.2021.
Суд звернув увагу на низьку якість позовної заяви, яка фактично містить лише посилання на загальні норми законодавства, натомість не містить посилань на умови Кредитного договору, порушення яких мало наслідком виникнення заборгованості, яка є предметом спору. Наявність у додатках до позовної заяви Договору застави товарів в обороті від 09.08.2021 та Договору №93 про надання овердрафту від 09.08.2021, Договору поруки від 09.08.2021 Позивачем взагалі не обґрунтована, не зазначено зв`язку між цими договорами та Кредитним договором №O93/1 від 08.09.2021 (якщо такий взагалі існує). 
Не погоджуючись з таким рішенням, Акціонерне товариство "Кредобанк" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2026 у даній справі та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог Акціонерного товариства "Кредобанк" в повному обсязі.
Позивач вважає вказане рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Як зазначає Апелянт, суд першої інстанції, встановивши наявність між сторонами договірних відносин (зокрема за Договором про надання овердрафту № 93 від 09.08.2021, Договором застави товарів в обороті від 09.08.2021 та Договором поруки від 09.08.2021), відмовив у задоволенні позову виключно через формальну невідповідність зазначеного у позовній заяві найменування та реквізитів Кредитного договору. Такий підхід, на думку Позивача, є надмірно формалістичним та суперечить принципу верховенства права, закріпленому у ст. 8 Конституції України та ст. 2 Господарського процесуального кодексу України. 
Апелянт звертає увагу, що овердрафт є формою кредиту відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України та ст. 347 Господарського кодексу України. Тому посилання Позивача на «кредитний договір» є вірним за своєю правовою природою — Договір про надання Овердрафту № 93 і є тим самим Кредитним договором, на який посилався Банк у позовній заяві. 
Розбіжність у номері (О93/1 замість 93) та даті (08.09.2021 замість 09.08.2021) є очевидною технічною помилкою (інверсія дати), яку суд міг та повинен був встановити, зіставивши зміст позовної заяви з наявними у справі доказами. Інших кредитних (овердрафтних) договорів між сторонами не існує, що виключає будь-яку неоднозначність щодо предмету спору; сума заборгованості, строки, характер правовідносин — все відповідає саме Договору про надання Овердрафту № 93 від 09.08.2021, копія якого була наявна у матеріалах справи серед додатків до позовної заяви.
Скаржник зазначає, що замість того, щоб встановити дійсний зміст правовідносин між сторонами на підставі наявних доказів, суд обмежився констатацією формальної розбіжності у найменуванні та реквізитах договору та відмовив у позові, фактично позбавивши Позивача права на ефективний судовий захист.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Кредобанк" на рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2026 по справі №916/3/26; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі; вирішено розглянути апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Кредобанк" на рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2026 по справі №916/3/26 у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження; повідомлено учасників судового процесу, що у зв`язку з набранням чинності з 18.10.2023 змін до Господарського процесуального кодексу України, учасники судових проваджень, визначених у статті 6 Господарського процесуального кодексу України, зобов`язані зареєструвати свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, та про можливість ознайомлення з матеріалами справи через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему або її окрему підсистему (модуль), що забезпечує обмін документами; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/3/26.
14.04.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/3/26.
Відповідач своїм правом згідно з ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття провадження у справі не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з даним позовом до суду, Позивач послався на невиконання Відповідачем своїх зобов`язань за Кредитним договором №O93/1 від 08.09.2021, на підставі якого за ТОВ “ВКФ “АРІС ЛТД” утворилася заборгованість у загальному розмірі 34 245,38 грн.
Позивачем до позовної заяви було додано Договір про надання овердрафту №93 від 09.08.2021, укладений між АТ “КРЕДОБАНК” та ТОВ “ВКФ “АРІС ЛТД”, Договір застави товарів в обороті від 09.08.2021 (який відповідно до п. 1.1. забезпечує виконання зобов`язань, які виникають з Договору про надання овердрафту №93 від 09.08.2021), Договір поруки від 09.08.2021 (яким поручитель зобов`язується відповідати за виконання зобов`язань за Договором про надання овердрафту №93 від 09.08.2021), а також виписки по особовим рахункам.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що Позивач посилався на невиконання Відповідачем своїх зобов`язань за Кредитним договором №O93/1 від 08.09.2021.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.03.2026 у даній справі у задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства “Кредобанк” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Виробничо-комерційна фірма “АРІС ЛТД” про стягнення заборгованості за Кредитним договором №О93/1 від 08.09.2021 у розмірі 34 245,38 грн відмовлено.
Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.
Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій – це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи – підприємці.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 30.08.2024 по справі №916/3006/23 визначено, що поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої позиції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, постанова КГС ВС від 18.03.2026 справа №910/6986/21).
Відповідно до ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
У п. 5 ч.3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (ч. 2 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України).
Як вбачається з матеріалів справи, Позивачем до позовної заяви було додано Договір про надання овердрафту №93 від 09.08.2021, укладений між АТ “КРЕДОБАНК” та ТОВ “ВКФ “АРІС ЛТД”, Договір застави товарів в обороті від 09.08.2021 (який відповідно до п. 1.1. забезпечує виконання зобов`язань, які виникають з Договору про надання овердрафту №93 від 09.08.2021), Договір поруки від 09.08.2021 (яким поручитель зобов`язується відповідати за виконання зобов`язань за Договором про надання овердрафту №93 від 09.08.2021).
З виписок по особовим рахункам доданих до позовної заяви вбачається, що у призначенні платежу у виписці від 04.08.2022 зазначено: «віднесення простроченого кредиту за договором №93/1 від 09.08.2021»; у виписках від 08.08.2022, 11.08.2022, 12.08.2022, 12.09.2022, 21.09.2022, 06.10.2022 у призначеннях платежу зазначено: «Повернення: Кл. кр., сд. №О93/1».
Зі змісту позовної заяви вбачається, що Позивач посилався на невиконання Відповідачем своїх зобов`язань за Кредитним договором №O93/1 від 08.09.2021.
Водночас, Позивачем до позовної заяви не надано копії Кредитного договору №O93/1 від 08.09.2021, який Позивач зазначає як підставу позову.
Навіть наявна у матеріалах справи досудова вимога щодо виконання договірних зобов`язань, про яку Позивач зазначає у позовній заяві, стосується Договору №93 про надання овердрафту від 09.08.2021, а не Кредитного договору №O93/1 від 08.09.2021.
Відповідно до висновку, що викладений у пункті 65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18, вимоги до процесуальних документів і додатків до них визначає процесуальний закон, а не Національний стандарт України, затверджений Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики. Правила проставлення відмітки про засвідчення копії документа, визначені у ДСТУ 4163:2020 не поширюються на засвідчення копій документів, які учасники справи подають до суду.
Водночас, судова колегія зауважує, що відповідно до п. п. 5.10. п. 5 ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» дата документа — це, відповідно, дата його підписання, затвердження, прийняття, реєстрації або складення. Крім того, датують усі службові відмітки, проставлені на документі, а саме: візу, резолюцію, відмітку про засвідчення копії документа, відмітку про надходження документа до юридичної особи, відмітку про виконання документа, відмітку про ознайомлення з документом. 
Дату оформлюють цифровим або словесно-цифровим способом. 
У разі оформлення дати цифровим способом її елементи зазначають арабськими цифрами в один рядок у такій послідовності: день місяця, місяць, рік. У цьому разі день місяця і місяць проставляють двома парами цифр, розділеними крапкою; рік — чотирма цифрами, крапку наприкінці не ставлять. Приклад: 07.12.2019. 
Допустимо оформлювати дату у зворотній послідовності: рік, місяць, день місяця. Такий спосіб найчастіше використовують під час службового листування з іноземними партнерами, оскільки він відповідає міжнародній системі датування документів. Приклад: 2019.05.25. 
У текстах нормативно-правових актів та посиланнях на них і в документах, що містять відомості фінансового характеру, застосовують словесно-цифровий спосіб зазначення дат із проставлянням нуля в позначенні дня місяця, якщо він містить одну цифру. Приклад: 07 грудня 2019 року .
Допустимо вживати слово «рік» у скороченому варіанті «р.». Приклад 25 травня 2019 р.
У різних реквізитах одного документа дата може бути оформлена як словесноцифровим способом, так і цифровим. У спільних документах, підготовлених від імені двох і більше юридичних осіб, зазначають одну дату, що відповідає даті проставлення останнього підпису. 
Судова колегія зауважує, що Апелентом по тексту позовної заяви та в прохальній часині зазначено номер договору, який є підставою позову - №О93/1, а датою його підписання Позивачем зазначено – 8/9/2021. 
За таких обставин, враховуючи загальновідомі стандарти написання дати, у судової колегії не виникає сумнівів, що Позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог на невиконання Відповідачем саме Договору №О93/1 від 08 вересня 2021 року.
А тому неможливо погодитись з твердженнями Апелянта про очевидну технічну помилку, оскільки саме на заявника покладається обов`язок з належного оформлення позовної заяви, у тому числі щоб її обґрунтування підтверджувалось додатками на які посилається заявник. 
У даному випадку, судова колегія критично ставиться до тверджень Апелянта що суд самостійно повинен був дійти висновку, що означене є технічною помилкою, оскільки саме Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що Позивач на підтвердження обставин, на яких ґрунтується позовні вимоги надає докази, які жодним чином не стосуються суті спору. При цьому, встановити, що надані до позовної заяви докази якимось чином пов`язані з вимогами Позивача – неможливо, оскільки в позовній заяві Заявник не посилається на жоден пункт Договору про надання овердрафту №93 від 09.08.2021, який додано до позовної заяви. Позаяк, Позивач в якості підстав позову по тексту та в прохальній частині посилається на Кредитний договір №О93/01 від 08.09.2021, якого до позовної заяви надано не було. 
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно низької якості позовної заяви, яка фактично містить лише посилання на загальні норми законодавства, натомість не містить посилань на умови Кредитного договору, порушення яких мало наслідком виникнення заборгованості, яка є предметом спору. Наявність у додатках до позовної заяви Договору застави товарів в обороті від 09.08.2021 та Договору №93 про надання овердрафту від 09.08.2021, Договору поруки від 09.08.2021 Позивачем взагалі не обґрунтована, не зазначено зв`язку між цими договорами та Кредитним Договором №O93/1 від 08.09.2021.
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 Господарського процесуального кодексу України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 910/366/21, від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14.
Відповідно до ч.3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
За приписами ч.1 ст. 73 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
При цьому, відповідно до ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Стандарт доказування “вірогідність доказів”, на відміну від “достатності доказів”, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі “Дж. К. та Інші проти Швеції” (“J.K. AND OTHERS v. SWEDEN”) ЄСПЛ наголошує, що “у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування “поза розумним сумнівом (“beyond reasonable doubt”). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням “балансу вірогідностей”. … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри”.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (аналогічний висновок викладено в пункті 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (№914/608/20)). 
Попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу (такий правовий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18, від 26.01.2021 у справі № 923/722/19, від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22, від 07.11.2023 у справі № 909/869/22).
Оскільки позовної заяви не надано жодного доказу на підтвердження вимог, на яких ґрунтується позовна заява, суд не наділений правом змінювати предмет та підстави позову відштовхуючись від наданих доказів, які стосуються інших правовідносин.
ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі “Трофимчук проти України” (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, надав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи, обставини, які мають значення по справі, судом установлені вірно. Порушень норм матеріального та процесуального права не встановлено.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2026 по справі №916/3/26 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Акціонерного товариства "Кредобанк" - без задоволення.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Кредобанк" на рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2026 по справі №916/3/26 -залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 03.03.2026 по справі №916/3/26 - залишити без змін.
Матеріали справи №916/3/26 повернути до Господарського суду Одеської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 286 Господарського процесуального кодексу України.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва 

А.І. Ярош