Справа № 302/447/26 
Провадження № 2/302/322/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2026 селище Міжгір`я Закарпатської області

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі:
 
головуючого судді – Пухальського С. В.,
 
за участю секретаря судового засідання – Сити Л. М.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Гренджа Вікторія Юріївна, до Синевирської сільської ради Хустського району Закарпатської області, ОСОБА_2 , про визнання права власності на спадкове майно за законом,

 
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно за законом.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який доводився позивачці ОСОБА_1 дядьком по материнській лінії. 
За життя ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений 06 травня 1994 року секретарем Синевирсько-Полянської сільської ради та зареєстрований у реєстрі за № 1, відповідно до якого все належне йому майно заповів у рівних частках своїм племінницям – ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . 
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входили житловий будинок АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка загальною площею 0,6000 га, передана спадкодавцю у приватну власність на підставі рішення Синевирсько-Полянської сільської ради народних депутатів від 23 листопада 1993 року № 16.
Позивачка зазначає, що на день смерті ОСОБА_3 постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Синевирської сільської ради та рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2024 року у справі № 302/1412/24, яке набрало законної сили 26 листопада 2024 року. 
Указаним рішенням суду також встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю зі спадкодавцем понад шість місяців до часу відкриття спадщини, у зв`язку з чим позивачка вважається такою, що прийняла спадщину відповідно до вимог статті 1268 Цивільного кодексу України.
На підставі зазначеного рішення суду та поданих документів приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу було заведено спадкову справу № 32/2025. 18 лютого 2026 року позивачці були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частки земельних ділянок з кадастровими номерами 2122487200:03:001:0034 та 2122487200:03:001:0035, а також на частку житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивачка вважає, що є єдиним спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки інша спадкоємиця за заповітом – ОСОБА_4 – спадщину не прийняла та з 1997 року постійно проживає на території російської федерації, де одружилася та залишилася проживати. Зі слів позивачки, з 2014 року будь-яке спілкування між ними припинилося, а фактичне місце проживання відповідачки, її прізвище після одруження та інші відомості позивачці невідомі. Останнім відомим місцем проживання відповідачки в Україні є адреса: АДРЕСА_2 .
Позивачка зазначає, що, незважаючи на відсутність спору щодо спадкового майна та неприйняття спадщини відповідачкою, приватний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на іншу частку спадкового майна у зв`язку з неможливістю встановити факт свідомого неприйняття спадщини ОСОБА_4 . У зв`язку із цим нотаріусом було рекомендовано звернутися до суду для встановлення відповідного юридичного факту та визнання права власності на іншу частку спадкового майна. 
На думку позивачки, відповідачку слід вважати такою, що не прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки вона тривалий час проживає за межами України, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталася, спадкових прав не оформляла та наміру приймати спадщину не виявляла. 
У зв`язку із наведеним позивачка просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_4 на території російської федерації на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , а також визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на іншу частку житлового будинку та земельних ділянок, що входили до складу спадкового майна.
Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 07 квітня 2026 року відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 22 квітня 2026 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
04 травня 2026 року представник позивачки подала до суду заяву про уточнення позовних вимог (зменшення позовних вимог), у якій вказала, що стороною позивача було здобуто нові докази щодо обставин неприйняття спадщини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є рідною сестрою позивачки та, за твердженням сторони позивача, постійно проживає на території російської федерації, набула громадянство російської федерації у зв`язку з одруженням та змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».
У зв`язку із наведеним представник позивачки, посилаючись на частину першу статті 49 Цивільного процесуального кодексу України, повідомила про відмову позивачки від позовних вимог у частині встановлення факту, що має юридичне значення, та просила суд розглядати справу лише в частині вимог про визнання за ОСОБА_1 , як спадкоємцем п`ятої черги за законом, права власності на частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також на частки земельних ділянок, що входили до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також представник позивачки зазначила, що ОСОБА_1 підтримує позовні вимоги у частині визнання права власності на спадкове майно за законом у повному обсязі, просить позов задовольнити з урахуванням уточнених позовних вимог та здійснювати розгляд справи за відсутності позивачки та її представника.
Від Синевирської сільської ради Хустського району Закарпатської області надійшла письмова заява з проханням розглянути справу без участі представника ради. У поданій заяві зазначено, що виконавчий комітет Синевирської сільської ради не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині визнання за нею права власності на частку спадкового нерухомого майна в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 та визнає позов у цій частині.
ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом направлення судової повістки за останньою відомою адресою її проживання, а також шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебсайті суду.
Представник позивачки подала до суду заяву від ОСОБА_2 , яку, за твердженнями представника, остання надіслала через мобільний додаток «WhatsApp». Із змісту поданої заяви вбачається, що відповідачка повідомила про небажання приймати спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , просила позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити та здійснювати розгляд справи за її відсутності.
У зв`язку з неявкою учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося.
Дослідивши письмові матеріали справи, надані докази та оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог статей 76-81, 89 ЦПК України, суд дійшов таких висновків.
Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 11). 
Померлий ОСОБА_3 доводився позивачці ОСОБА_1 дядьком по материнській лінії. Родинні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підтверджуються витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища матері позивачки – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , свідоцтвом про народження ОСОБА_1 , а також встановлені нотаріусом у спадковій справі № 32/2025, що підтверджується виданими свідоцтвами про право на спадщину за заповітом до майна померлого ОСОБА_3 (а.с. 24-30). 
За життя ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого розпорядився після своєї смерті передати все належне йому майно у рівних частках своїм племінницям – ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Вказаний заповіт посвідчено 06 травня 1994 року секретарем Синевирсько-Полянської сільської ради Красняник Марією Михайлівною та зареєстровано в реєстрі за № 1. Заповіт за життя спадкодавця не змінювався та не скасовувався, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру № 81201588 від 16 травня 2025 року (а.с. 12, 13). 
Із матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входили:
- житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю на праві приватної власності; 
- земельна ділянка загальною площею 0,6000 га, передана у приватну власність ОСОБА_3 на підставі рішення Синевирсько-Полянської сільської ради народних депутатів від 23 листопада 1993 року № 16 для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, розташована в урочищі «Перенизь» на території Синевирсько-Полянської сільської ради, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 036117, виданим 27 вересня 1995 року та зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 21. 
ОСОБА_3 на день своєї смерті постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Синевирської сільської ради від 02 липня 2024 року № 1067 (а.с. 14), а також встановлено рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2024 року у справі № 302/1412/24, яке набрало законної сили (а.с. 15-18). 
Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2024 року у справі № 302/1412/24 за заявою ОСОБА_1 встановлено факт її постійного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_3 понад шість місяців до часу відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 . Цим же рішенням встановлено, що останнім місцем проживання спадкодавця було зазначене домоволодіння. Рішення суду набрало законної сили 26 листопада 2024 року. 
Спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 позивачка ОСОБА_1 прийняла шляхом постійного спільного проживання разом із спадкодавцем, відповідно до вимог статті 1268 Цивільного кодексу України, що підтверджується вказаним рішенням суду, витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі спадкової справи № 32 від 16 травня 2025 року та довідкою приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Сятині Т. С. від 22 травня 2025 року № 68/01-16/02-14 (а.с. 19, 20). 
18 лютого 2026 року приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Сятиня Т.С. видала ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 . До складу спадкового майна, на яке видано свідоцтва, увійшли:
- частка земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2122487200:03:001:0034; 
- частка земельної ділянки площею 0,50 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 2122487200:03:001:0035; 
- частка житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (а.с. 30, 35). 
З огляду на наведене, а також відповідно до вимог статей 1265, 1268, 1269, 1270, 1272 Цивільного кодексу України, позивачка вважає себе єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 .
Разом із тим, приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Сятиня Т.С. відмовила у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину на іншу частку спадкового майна як спадкоємцю п`ятої черги за законом, посилаючись на неможливість підтвердження факту неприйняття спадщини іншою спадкоємицею за заповітом – ОСОБА_4 . У письмовій відмові нотаріус рекомендувала звернутися до суду із заявою про встановлення факту неприйняття спадщини ОСОБА_4 та визнання права власності на відповідну частку спадкового майна (а.с. 34). 
На підтвердження обставин, викладених у заяві про зменшення позовних вимог, представником позивачки до матеріалів справи подано:
- довідку виконавчого комітету Синевирської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 30 квітня 2026 року № 874, згідно з якою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не проживає на території Синевирської сільської ради з 1997 року та вибула за межі України (а.с. 68);
- довідку № 42/05 від 30 квітня 2026 року про відсутність реєстрації місця проживання ОСОБА_4 у реєстрі територіальної громади Синевирської сільської ради (а.с. 69); 
- витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження ОСОБА_4 (а.с. 70);
- копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 (а.с. 71); 
- копію свідоцтва про укладення шлюбу від 15 травня 1999 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , після укладення якого остання змінила прізвище на « ОСОБА_6 » (а.с. 72); 

- копію паспорта громадянина російської федерації, виданого на ім`я ОСОБА_9 , відповідно до якого остання зареєстрована та проживає на території російської федерації (а.с. 73-74).
Згідно зі статтею 1216 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. 
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі неприйняття спадщини спадкоємцем за заповітом право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. 
Відповідно до положень частин першої та п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. 
Згідно зі статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею та незалежно від волі інших осіб. 
Зміст права власності становлять права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). 
Частинами першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності чи обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. 
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо таке право не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який посвідчує його право власності. 
Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. 
Частиною п`ятою статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, визначених статтями 335, 376 та 392 ЦК України. 
Згідно з частинами першою та другою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. 
Судом установлено, що після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина, до складу якої входили житловий будинок АДРЕСА_1 та земельні ділянки, право власності на які належало спадкодавцю.
За життя ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого все належне йому майно заповів у рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2024 року встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю зі спадкодавцем понад шість місяців до часу відкриття спадщини, у зв`язку із чим позивачка відповідно до вимог статті 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_3 спадщину не прийняла, із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася, на території України тривалий час не проживає, а також не вчинила дій, які б свідчили про намір прийняти спадщину.
18 лютого 2026 року приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Руснак Ользі Іванівні були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом лише на частки спадкового майна. У видачі свідоцтва про право на спадщину щодо іншої частки спадкового майна нотаріусом було відмовлено у зв`язку з неможливістю встановити факт неприйняття спадщини іншою спадкоємицею за заповітом – ОСОБА_4 .
Разом із тим, із наданих суду доказів убачається, що ОСОБА_4 спадщину після смерті ОСОБА_3 фактично не прийняла, спадкові права не оформила, а також повідомила про відсутність наміру приймати спадщину та відсутність заперечень щодо задоволення позовних вимог.
З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позивачка є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 .
Матеріалами справи підтверджено, що спадкове майно фактично існує, спору щодо нього між спадкоємцями немає, відповідач – Синевирська сільська рада Хустського району Закарпатської області – проти задоволення позову не заперечує, а судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав чи законних інтересів інших осіб у разі задоволення позову.
За таких обставин, враховуючи неможливість оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку щодо іншої частки спадкового майна, а також те, що визнання права власності у судовому порядку є належним способом захисту цивільного права у випадку неможливості оформлення спадщини нотаріусом, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-81, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

 
Позов задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , як за спадкоємцем за законом до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , 1935 року народження, право власності на нерухоме майно, а саме:
- (одну другу) частку житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами № 304-Б, розташованого у селі Береги Синевирської територіальної громади Хустського (до ліквідації – Міжгірського) району Закарпатської області; 
- (одну другу) частку земельної ділянки загальною площею 0,10 га, кадастровий номер 2122487200:03:001:0034, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: Закарпатська область, Хустський (Міжгірський) район, Синевирська територіальна громада, село Береги, урочище «Перенизь», яка належала спадкодавцю на праві приватної власності згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 036117, виданим Синевирсько-Полянською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області 27 вересня 1995 року на підставі рішення № 16 Синевирсько-Полянської сільської ради від 23 листопада 1993 року, зареєстрованим у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 21; 
- (одну другу) частку земельної ділянки загальною площею 0,50 га, кадастровий номер 2122487200:03:001:0035, цільове призначення – для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: Закарпатська область, Хустський (Міжгірський) район, Синевирська територіальна громада, село Береги, урочище «Перенизь», яка належала спадкодавцю на праві приватної власності згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 036117, виданим Синевирсько-Полянською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області 27 вересня 1995 року на підставі рішення № 16 Синевирсько-Полянської сільської ради від 23 листопада 1993 року, зареєстрованим у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 21. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

Суддя         Пухальський С. В.