ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 906/780/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 
секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,
представники учасників справи:
прокуратури - Оруденко А. В.,
відповідача - Давиденко В. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2026 (судді: Гудак А. В. - головуючий, Петухов М. Г., Олексюк Г. Є.) та рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2025 (суддя Вельмакіна Т. М.) у справі 
за позовом заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Житомирської міської ради
до Фізичної особи - підприємця Пидюри Сергія Михайловича
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Чорноморець Інни Анатоліївни
про визнання недійсним договору купівлі-продажу, зобов`язання повернути земельну ділянку, знести самочинне будівництво та про скасування державної реєстрації прав,
В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень
1.1. У липні 2024 року заступник керівника Житомирської окружної прокуратури (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Житомирської області в інтересах держави в особі Житомирської міської ради з позовом (з урахуванням змін) до фізичної особи-підприємця Пидюри Сергія Михайловича (далі - ФОП Пидюра С. М.) про:
- визнання недійсним договору від 08.06.2019 купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 1810136600:03:010:0004, укладеного між Житомирською міською радою та ФОП Пидюрою С. М.;
- зобов`язання ФОП Пидюри С. М. повернути у власність Житомирської міської об`єднаної територіальної громади в особі Житомирської міської ради земельну ділянку кадастровий номер 1810136600:03:010:0004, а також знести об`єкт самочинного будівництва на вул. Хлібній, 18-А в м. Житомирі , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 963321818101; 
- скасування державної реєстрації права власності Пидюри С. М. на земельну ділянку кадастровий номер 1810136600:03:010:0004 (номер відомостей про речове право 31919001) і скасування державної реєстрації права власності Пидюри С. М. на торгівельний павільйон на вул. Хлібній, 18-А в м. Житомирі з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 963321818101 (номер відомостей про речове право 27559846).
1.2. Позовні вимоги з посиланням на положення статей 41, 116, 122, 124, 134, 135, 210 Земельного кодексу України, статей 21, 203, 215, 216, 236, 331, 375, 376 Цивільного кодексу України обґрунтовані тим, що станом на 18.09.2013 на спірній земельній ділянці, орендарем якої була фізична особа-підприємець Чорноморець Інна Анатоліївна (далі - ФОП Чорноморець І. А.), були відсутні будь-які об`єкти нерухомого майна.
В подальшому, ФОП Чорноморець І. А. спорудила на цій земельній ділянці торгівельний павільйон за відсутності дозвільних документів на будівництво, без дозволу власника землі - Житомирської міської ради, без реєстрації документа про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, на землях, які не були відведені для цієї мети, а також зареєструвала право власності на цей об`єкт в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі документів, що в розумінні законодавства не посвідчують ні його створення, ні наявності права власності, тому вказаний об`єкт є самочинним будівництвом, що унеможливлює виникнення права власності на нього. 
ФОП Пидюра С. М. на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2018 № 1358 придбав у Чорноморець І. А. вказаний торгівельний павільйон, а також на підставі рішення Житомирської міської ради від 07.02.2019 № 1377 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.06.2019 придбав земельну ділянку кадастровий номер 1810136600:03:010:0004, площею 0,0296 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі за адресою: м. Житомир, вул. Хлібна, 18-А, та зареєстрував право власності на цю земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав. 
Згодом відповідач на підставі містобудівних умов та обмежень для проєктування об`єкта будівництва в Єдиній електронній системі будівництва 15.05.2024 подав повідомлення про початок виконання будівельних робіт (реконструкції зазначеного торгівельного павільйону) від 15.05.2024 № ЖТ051240517484, за змістом якого реконструкція передбачала перетворення торгівельного павільйону шляхом реконструкції на двоповерхове приміщення побутового обслуговування площею 266,7 м2. 
Прокурор зазначав, що договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки був укладений між Житомирською міською радою та ФОП Пидюрою С. М. на підставі незаконних рішень, в порушення вимог чинного законодавства та всупереч інтересам територіальної громади і держави, оскільки право власності на самочинно збудований об`єкт не набувається, та, відповідно, є неможливим набуття права користування чи власності земельною ділянкою під цим об`єктом у позаконкурентний спосіб на підставі абзацу 2 частини 2 статті 134 Земельного кодексу України.
За наведеного, прокурор просив визнати цей договір недійсним з огляду на положення статей 4, 10, 203, 215 Цивільного кодексу України, зобов`язати ФОП Пидюру С. М. повернути спірну земельну ділянку позивачеві, а також знести об`єкт самочинного будівництвата скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на цю земельну ділянку та на будівлю торгівельного павільйону.
1.3. ФОП Пидюра С. М. у відзиві на позов, заперечуючи проти його задоволення, посилався, зокрема, на суперечливості поведінки Житомирської міської ради у спірних правовідносинах, яка спочатку передала відповідачеві спірну земельну ділянку в оренду, а згодом у власність, однак наразі оспорює законність таких дій; вказуючи правомірності набуття відповідачем права власності на спірне майно та земельну ділянку; нездійснення відповідачем самочинного будівництва, оскільки він придбав об`єкт нерухомого майна, який був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Водночас відповідач наголошував на тому, що оскільки він не здійснював самочинне будівництво, то він є неналежним відповідачем у частині позовної вимоги про знесення самочинного будівництва; вказував, що у діях відповідача відсутні критерії для віднесення будівництва до самочинного, позаяк земельна ділянка перебуває у власності відповідача, він має проєкт та дозвільні документи на виконання підготовчих будівельних робіт, жодних істотних порушень будівельних норм і правил ним не допущено; знесення об`єкта нерухомості є крайньою мірою впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законом заходи з метою усунення порушень та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. 
Враховуючи поведінку Житомирської міської ради, задоволення вимоги про знесення об`єкта нерухомого майна буде непропорційним втручанням у право власності відповідача. 
Крім того, позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації прав не є належним та ефективним способом захисту.
1.4. Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 01.10.2024 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Чорноморець Інну Анатоліївну .
2. Короткий зміст судових рішень у справі
2.1. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 06.02.2025, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2026, у задоволенні позову відмовлено.
2.2. Суди попередніх інстанцій взяли до уваги доводи відповідача про те, що він об`єктивно не міг передбачати можливості того, що належний йому об`єкт нерухомого майна може мати ознаки самочинного будівництва. Навпаки, отримання ним містобудівної документації, погоджень та інших дозвільних документів від компетентних органів створювало у нього обґрунтоване переконання у правомірності існування такого об`єкта та законності набуття ним відповідних прав на земельну ділянку.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, суди виходили з критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, сформульовані в усталеній практиці ЄСПЛ.
Крім того, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.06.2019, оскільки Житомирська міська рада у спірних правовідносинах повинна виступати відповідачем, а не позивачем.
Щодо позовних вимог про зобов`язання ФОП Пидюру С. М. повернути у власність Житомирської міської об`єднаної територіальної громади в особі Житомирської міської ради земельну ділянку, суди зазначили про відсутність передбачених законом підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, вказавши, що такий договір вважається чинним, дійсним і таким, що породжує передбачені ним правові наслідки. Відповідно, право власності відповідача на спірну земельну ділянку виникло на законних підставах.
За висновками судів попередніх інстанцій вимоги про повернення земельної ділянки є похідними від основної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, таки вимоги не мають самостійного правового значення та можуть бути задоволенні виключно у разі встановлення недійсності правочину, на підставі якого відбулося відчуження земельної ділянки. 
Аналогічний правовий підхід застосовується і до вимог про скасування державної реєстрації права власності відповідача на земельну ділянку, оскільки державна реєстрація речових прав має похідний характер від правочину та правовстановлюючих документів, на підставі яких такі права виникли. Оскільки договір купівлі-продажу є чинним, а право власності набуте у законний спосіб, підстави для її скасування відсутні. 
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача знести об`єкт самочинного будівництва, суди вказали, що Житомирська міська рада наразі не є власником спірної земельної ділянки, у зв`язку з відчуженням цієї земельної ділянки за договором купівлі-продажу відповідачу, тому Житомирська міська рада не може виступати позивачем щодо заявлених позовних вимог про зобов`язання відповідача знести об`єкт самочинного будівництва та заявляти такі позовні вимоги.
Також суди установили, що ФОП Пидюра С. М. є добросовісним власником об`єкта нерухомого майна на вул. Хлібній, 18-а в м. Житомирі та земельної ділянки на якій він розташований.
Суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови та врахував висновки, викладені у справі "ТОВ "Одеська бутербродна компанія" проти України", яка розглядалася ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ від 12.12.2024), в якій йшлося про визнання недійсним права власності товариства на кафе, яке було збудоване без належних дозвільних документів.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень
3.1. Не погоджуючись з постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2026 та рішенням Господарського суду Житомирської області від 06.02.2025, прокурор у касаційній скарзі просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказуючи на невідповідність висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам справи, положенням чинного законодавства та висновкам щодо застосування норм права, які викладено у постановах Верховного Суду, а також порушення судами норми матеріального та процесуального права.
3.1.1. Прокурор вважає, що судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не враховано висновків щодо застосування норм права, які викладено у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16-ц, в якій вказано, що якщо особа, яка має право на оскарження документа чи юридичного факту безпосередньо висловилася або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати таке право, така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба згодом реалізувати право на оскарження суперечитиме попередній поведінці та має призводити до припинення зазначеного права.
Верховний Суд у постанові від 25.10.2024 у справі № 470/1471/13-ц вказав, що сама собою суперечлива поведінка не заборонена. Заборона суперечливої поведінки не покликана покарати особу, яка діє суперечливо. Право блокується через очевидну несправедливість, що в конкретних ситуаціях може виникати в результаті суперечливої поведінки.
Однак, на думку прокурора, всупереч наведених висновків судом апеляційної інстанції не враховано, що ні рішення Житомирської міської ради від 07.02.2019 № 1377, ні договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.06.2019 не містять жодної інформації чи застережень про те, що Житомирська міська рада як представницький орган місцевого самоврядування відмовляється на майбутнє від права на оскарження спірного договору та пред`явлення будь-яких вимог до ФОП Пидюри С. М. за наявності на те підстав.
3.1.2. Судом апеляційної інстанції не враховано висновків щодо застосування норм права, які викладено у постанові Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 379/818/22 про те, що воля територіальної громади як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Розпорядження майном органом місцевого самоврядування не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може бути оцінено як вираження волі територіальної громади, тому відчужене таким чином майно підлягає поверненню.
За обставинами справи, спірна земельна ділянка вибула з володіння Житомирської об`єднаної міської територіальної громади в порушення вимог, зокрема, статті 134 Земельного кодексу України - тобто без вираження її волі в законний спосіб.
Прокурор вважає, що судами не враховано висновків щодо застосування норм права, які викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 щодо поширення обов`язку діяти добросовісно на обидві сторони договору. 
Судом апеляційної інстанції не враховано, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що Житомирська міська рада була обізнана з інформацією про відсутність підстав для державної реєстрації права власності на торгівельний павільйон на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, а тому ознак зловживання правом на звернення до суду й ознак суперечливої поведінки у реалізації цього права немає.
При цьому прокурор зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків щодо застосування норм права, які викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 про те, що право власності на самочинно збудований об`єкт не набувається, що унеможливлює набуття права користування чи власності земельною ділянкою під цим об`єктом у неконкурентний спосіб на підставі абзацу 2 частини 2 статті 134 Земельного кодексу України.
Разом з тим, за обставинами справи продаж спірної земельної ділянки у позаконкурентний спосіб здійснено під об`єкт самочинного будівництва.
У свою чергу, суд апеляційної інстанції стверджуючи про добросовісність набуття ФОП Пидюрою С. М. об`єкта нерухомого майна та земельної ділянки не врахував висновків щодо застосування норм права, які викладено у постанові Верховного Суду від 16.01.2024 у справі № 910/78/23 про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності і на нього не поширюється дія статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
3.1.3. Прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції стверджуючи про те, що Житомирська міська рада не може бути позивачем за відповідними позовними вимогами прокурора, не врахував висновків щодо застосування норм права, які викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20.
Так, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор.
У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник.
Такі висновки узгоджуються з постановами Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі №698/119/18, від 15.09.2020 у справі №469/1044/17, від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 (пункт 8.3).
Отже, прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу державної влади чи місцевого самоврядування, зокрема, тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган може бути позивачем.
3.1.4. Також прокурор наголошує, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків щодо застосування норм права, які викладено у постанові Верховного Суду від 23.07.2024 у справі № 359/1365/22 про те, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема власником (користувачем) суміжної земельної ділянки.
Чинне законодавство не містить жодних застережень про те, що право на пред`явлення позову про знесення самочинно збудованого нерухомого майна належить лише володіючому власнику земельної ділянки.
3.1.5. Прокурор акцентує увагу на тому, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків щодо застосування норм права, які викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 про те, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті.
Отже, наведені у постанові суду апеляційної інстанції доводи щодо бездіяльності Житомирської міської ради жодним чином не впливають та не змінюють правовий режим самочинного будівництва.
Разом з цим, судом апеляційної інстанції не враховано висновків щодо застосування норм права, які викладено у постановах Верховного Суду від 24.06.2020 у справі № 320/5880/18, від 03.07.2024 у справі № 925/752/23 про те, що обов`язковому (безальтернативному) знесенню об`єкт будівництва підлягає у випадках, якщо такий об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи.
3.1.6. У касаційній скарзі прокурор вказує також на те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків щодо застосування норм права, які викладено у постанові Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 916/2938/21 щодо незаконності реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за відсутності переліку визначених чинним законодавством необхідних документів.
За обставинами справи, державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт самочинного будівництва здійснено на підставі документів, які в силу положень статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 чи іншого законодавства України, не є документами що посвідчують право власності на об`єкти нерухомості чи підтверджують законність створення об`єкту нерухомого майна.
3.1.7. Прокурор наголошує, що судами попередніх інстанцій безпідставно відхилено доводи прокурора про необачливу поведінку відповідача, яка виразилась в ненаданні належної оцінки можливості віднесення "торгівельного павільйону" до нерухомого майна.
При цьому, оцінку відповідним доводам прокурора суд апеляційної інстанції взагалі не надав, оскільки в постанові суду відсутні будь-які мотиви їх неприйняття чи відхилення.
Суди попередніх інстанцій констатуючи факт добросовісності відповідача не врахували, що ФОП Пидюра С. М. в силу специфіки своєї діяльності, проявивши розумну обачність повинен був ознайомитися з документами (пункт 1.4. договору купівлі-продажу від 12.08.2018), які мали б викликати в нього обґрунтований сумнів в законності реєстрації права власності на такий об`єкт, як на об`єкт нерухомості за відсутності документів, які підтверджують введення його в експлуатацію та щодо його належності ФОП Чорноморець І. А. на законних підставах.
Висновки судів попередніх інстанцій про те, що оскільки відповідач отримав містобудівні умови та обмеження, дозвільні документи на проведення підготовчих та будівельних робіт, а тому не міг припустити, що належний йому об`єкт нерухомого майна може бути самочинним, є безпідставними, оскільки це не змінює правовий режим самочинного будівництва на яке право власності не набувається незалежно від того чи знала особа про такі обставини, чи ні.
3.2. У відзиві на касаційну скаргу ФОП Пиндюра С. М. просить залишити її без задоволення, а судові рішення у справі без змін, вказуючи на безпідставність та недоведеність доводів скаржника з підстав, наведених у відзиві.
4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права в межах касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково з огляду на таке.
4.2. Суди попередніх інстанцій установили, що спірна земельна ділянка кадастровий номер 1810136600:03:010:0004, яка розташована у місті Житомирі на вул. Хлібній, 18-а, перебувала у комунальній власності територіальної громади міста та у різні періоди передавалась у користування суб`єктам підприємницької діяльності. 
Відповідно до договорів оренди землі 2009 та 2013 років орендарем спірної земельної ділянки була фізична особа-підприємець Чорноморець І. А. і зазначенням у договорах про те, що на земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна.
Суди також установили, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на торгівельний павільйон на спірній земельній ділянці.
20.08.2018 між Чорноморець І. А. та ФОП Пидюрою С. М. укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідач придбав торгівельний павільйон. 
Рішенням Житомирської міської ради від 07.02.2019 № 1377, за результатами розгляду звернення ФОП Пидюри С. М., було погоджено продаж відповідачу спірної земельної ділянки.
08.06.2019 між Житомирської міською радою та ФОП Пидюрою С. М. укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки без проведення земельних торгів на підставі положень абзацу 2 частини 2 статті 134 Земельного кодексу України, оскільки на ділянці розміщувався об`єкт нерухомого майна, що перебував у власності покупця.
При цьому суди попередніх інстанцій зазначили, що у 2024 році ФОП Пидюра С. М. отримав містобудівні умови та обмеження і подав повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо реконструкції наявного павільйону з метою його перетворення на двоповерхове приміщення побутового обслуговування. 
4.3. Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимоги прокурора в інтересах держави в особі Житомирської міської ради до ФОП Пидюра С. М. про визнання недійсним договору від 08.06.2019 купівлі-продажу земельної ділянки, зобов`язання відповідача повернути у власність Житомирської міської об`єднаної територіальної громади в особі Житомирської міської ради земельну ділянку та знести об`єкт самочинного будівництва, а також скасування державної реєстрації права власності Пидюри С. М. на спірну земельну ділянку і скасування державної реєстрації права власності Пидюри С. М. на торгівельний павільйон на вул. Хлібній, 18-А в м. Житомирі .
4.4. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, взяли до уваги доводи ФОП Пидюри С. М. про те, що він об`єктивно не міг передбачати можливості того, що належний йому об`єкт нерухомого майна може мати ознаки самочинного будівництва, а отримання відповідачем містобудівної документації, погоджень та інших дозвільних документів від компетентних органів створювало у нього обґрунтоване переконання у правомірності існування такого об`єкта та законності набуття ним відповідних прав на земельну ділянку.
Також суди установили, що ФОП Пидюра С. М. є добросовісним власником об`єкта нерухомого майна на вул. Хлібній, 18-а в м. Житомирі та земельної ділянки, на якій він розташований.
4.5. Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що як свідчать матеріали справи, згідно з рішенням Житомирської міської ради від 28.04.2005 № 535 "Про вилучення і надання права користування земельними ділянками, надання дозволу на складання проектів відведення юридичним та фізичним особам міста" земельну ділянку площею 0,0296 га на вул. Хлібній, 16-18 у короткострокову оренду терміном на 5 років надано приватному підприємцю Чорономерць І. А. для комерційного використання - розміщення намету - літнього майданчика.
Згідно з рішенням Житомирської міської ради від 26.02.2009 № 151 "Про надання дозволу на розміщення об`єктів дрібнороздрібної мережі в м. Житомирі" надано дозвіл на розміщення тимчасових об`єктів архітектури (стаціонарна мала архітектурна форма до 30 м2) з виконанням комплексного благоустрою прилеглої території, згідно з проектом , які не підлягають реєстрації в комунальному підприємстві "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради фізичній особі-підприємцю Чорноморець І. А. автотрейлера продовольчих товарів на орендованій земельній ділянці на вул. Хлібній, 18-А .
Відповідно до пункту 3 договору оренди земельної ділянки від 28.09.2009, укладеного між Житомирською міською радою та приватним підприємцем Чорноморець І. А., на земельній ділянці об`єкти нерухомого майна відсутні.
Аналогічні умови щодо відсутності на спірній земельній ділянці об`єктів нерухомого майна закріплені у пункті 3 договору оренди земельної ділянки від 18.09.2003, укладеного між Житомирською міською радою та приватним підприємцем Чорноморець І. А. 
21.06.2016 виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю на вул. Хлібній, 18-А у м. Житомир - торгівельний павільйон.
За умовами договору купівлі-продажу від 20.08.2018, укладеного між Чорноморець І. А. (продавець) та Пидюрою С. М. (покупець), відповідач придбав торгівельний павільйон на вул. Хлібній, 18-А у м. Житомир .
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за Пидюрою С. М. зареєстровано право власності на торгівельний павільйон. 
4.6. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону (частина 2 статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Згідно з частиною 4 статті 5 зазначеного Закону не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі.
Відповідно до частин 2- 4 статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.
На виконання частини 4 статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України затверджено Порядок № 244.
Відповідно до пункту 2.1 Порядку № 244 підставою для розміщення тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності є паспорт прив`язки тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності.
Отже, тимчасова споруда та об`єкт нерухомого майна - це об`єкти з діаметрально протилежними юридичними та технічними характеристиками.
Тимчасова споруда має статус рухомого майна, не пов`язана фундаментом із землею, встановлюється на підставі паспорта-прив`язки, право власності на таку споруду не підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Капітальна споруда набуває статусу нерухомого майна й об`єкта речових прав після завершення будівництва та проведення державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за наявності дозвільних документів на будівництво та введення об`єкта в експлуатацію, має капітальний фундамент і нерозривний зв`язок із землею.
4.7. Колегія суддів звертає увагу на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22, предметом спору в якій було скасування міською радою державної реєстрації права приватної власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, зобов`язання звільнити самовільно зайняті земельні ділянки шляхом демонтажу (знесення) приміщень, з підстав порушення інтересів держави, яке полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки комунальної власності та створенні перешкод законному власнику - територіальній громаді в особі ради у користуванні, володінні та розпорядженні земельною ділянкою (на якій розташовано автостоянку) та безпідставній державній реєстрації речових прав на нерухоме майно.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що якщо нежитлові приміщення є тимчасовими спорудами, які не відносяться до нерухомого майна, збудовані на земельній ділянці комунальної власності, що використовується власником цих приміщень без установлених законом підстав, ефективним способом захисту порушеного права власника земельної ділянки є негаторний позов без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку.
Наведені висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 914/1785/22 стосувалися ситуації, коли спірне приміщення не було нерухомим майном, і право власності на нього, відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не підлягало державній реєстрації.
Водночас за змістом частин 1 та 7 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Зважаючи на це, вирішуючи спір у відповідній категорії справ, суди зобов`язані встановити всі юридично значущі обставини, без дослідження яких неможливе ухвалення законного та обґрунтованого рішення.
Зокрема, належить з`ясувати, чи відноситься спірне майно до об`єктів нерухомого майна у розумінні цивільного законодавства, чи є воно тимчасовою спорудою, право власності на яку, відповідно до положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не підлягає державній реєстрації.
Крім того колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині 1 статті 376 Цивільного кодексу України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Кожна із зазначених ознак є самостійною і достатньою для того, щоб визнати об`єкт нерухомого майна самочинним будівництвом. Тому при вирішенні спору, що виникає у зв`язку із будівництвом на земельній ділянці об`єкта нерухомості, повинні досліджуватися питання щодо наявності документів про виділення земельної ділянки, дозвільної документації на будівництво спірних об`єктів та щодо відповідності побудованого об`єкта будівельним нормам і правилам (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 915/1268/23).
Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35), від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 (пункт 103)).
Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (схожий висновок викладено в пункті 7 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18).
4.8. Проте, суди попередніх інстанцій не встановили всіх обставин справи, зокрема, стосовно того, чи належить об`єкт, придбаний ФОП Пидюрою С. М. за договором купівлі-продажу від 20.08.2018, до нерухомого майна або/та чи є цей об`єкт самочинним будівництвом; наявність правових підстав для здійснення державної реєстрації майна; чи будівництво на спірній земельній ділянці проведено за наявності/відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, дозвільних документів, які надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, чи надавалась земельна ділянка саме для будівництва нерухомого майна; чи могло виникнути у відповідача право власності на майно, а отже і право на придбання земельної ділянки.
4.9. Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на тому, що ураховуючи положення частин 3- 5 статті 376 Цивільного кодексу України, коли власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки (частина 2 статті 152 Земельного кодексу України).
Правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майно залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва (постанова Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 904/4338/21).
Обов`язковому (безальтернативному) знесенню об`єкт будівництва підлягає лише у випадках, якщо такий об`єкт збудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. В усіх інших випадках знесенню передує встановлення можливості перебудови об`єкта будівництва (постанови Верховного Суду від 24.06.2020 у справах № 320/5880/18, від 19.09.2023 у справі № 911/1406/20).
Висновки щодо способу захисту прав власника земельної ділянки у разі зведення на ній самочинного будівництва шляхом задоволення вимоги про знесення самочинно побудованого нерухомого майна є усталеними в судовій практиці Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 910/14328/17, від 01.07.2020 у справі № 755/3782/17, від 02.06.2021 у справі № 910/14524/19, від 10.01.2024 у справі № 916/619/22).
Разом із тим за усталеними висновками Верховного Суду особа, яка використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку (постанови від 02.06.2022 у справі № 910/14524/19, від 04.09.2024 у справі № 904/2077/23).
Суди попередніх інстанцій посилалися на те, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
Натомість, поза увагою судів залишилося необхідність встановлення обставин стосовно того, чи порушує у цьому випадку розміщення на земельній ділянці спірного майна умови землекористування та чи підлягає такий об`єкт знесенню на підставі частини 4 статті 376 Цивільного кодексу України.
4.10. Суд апеляційної інстанції також врахував висновки, викладені у справі "ТОВ "Одеська бутербродна компанія" проти України", яка розглядалася ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ від 12.12.2024).
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на тому, що відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited проти України" від 23.01.2014).
Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011, "Кривенький проти України" від 16.02.2017).
Позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. "Справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар" (рішення у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004);
Наслідки виправлення "помилки", не повинні непропорційно порушувати нове право, яке було набуте особою, яка сумлінно покликалася на законність дій державного органу (рішення ЄСПЛ від 24.10.2024 "Дроздик та Мікула проти України" та від 12.12.2024 "ТОВ "Одеська бутербродна компанія" проти України").
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
У справі "ТОВ "Одеська бутербродна компанія" проти України", яка розглядалася ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ від 12.12.2024), йшлося про визнання недійсним права власності ТОВ "Одеська бутербродна компанія" на кафе, яке було збудоване без належних дозвільних документів. Підприємство-заявник скаржилося за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, що позбавлення майна, якого воно зазнало, було незаконним і непропорційним. У цьому рішенні ЄСПЛ зазначив, серед іншого, що кафе тричі змінювало власників, але жодного разу органи державної влади під час реєстрації права власності не виявили жодних порушень щодо статусу майна чи не запобігли вчиненню правочинів щодо нього, хоча їм мало бути відомо, що це майно було самочинною забудовою (див. рішення ЄСПЛ у справі "Зела проти Албанії" (Zela v. Albania), пункт 92). ЄСПЛ вказав, що таке є ознакою тривалого терпимого ставлення органів державної влади до існуючої ситуації або щонайменше небажання остаточно розв`язати її. За наслідками розгляду справи ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (захист власності); зважив, що кафе є майном, навіть, не зважаючи на його статус без дозволу, адже товариство придбало його добросовісно, тож втручання в право власності Судом визнано непропорційним.
Проте, обмежившись посиланням на рішення ЄСПЛ від 12.12.2024 у справі "ТОВ "Одеська бутербродна компанія" проти України", суд апеляційної інстанції не з`ясовував питання стосовно того, чи у цьому випадку наявні підстави для застосування таких висновків та наявність/відсутність підстав для висновків щодо незаконності та непропорційності втручання у право власності ФОП Пидюри С. М. виходячи з обставин справи, встановлених судами шляхом дослідження всіх доказів у справі в їх сукупності та надання оцінки всім доводам сторін. Як й не надано оцінки доводам прокурора стосовно того, чи наявні/відсутні докази того, що Житомирська міська рада була обізнана з інформацією про відсутність підстав для державної реєстрації права власності на торгівельний павільйон на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, а отже і наявності ознак зловживання правом на звернення до суду й ознак суперечливої поведінки у реалізації цього права.
4.11. Також, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, на неврахування висновків в якій посилався скаржник, зазначала, що оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача, таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник (пункти 7.18 - 7.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року №483/448/20, постанови від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17).
4.12. Загальними вимогами процесуального законодавства, передбаченими у статтях 73, 74, 76, 77, 86, 236- 238 Господарського процесуального кодексу України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Верховний Суд зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.
Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).
З урахуванням наведеного підтвердилася наявність підстави для касаційного оскарження судових рішень, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
4.13. За змістом статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
5. Висновки Верховного Суду
5.1. За змістом пункту 2 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
Згідно із частиною 3 статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
5.2. Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що судові рішення у справі слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури задовольнити частково.
2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2026 та рішення Господарського суду Житомирської області від 06.02.2025 у справі № 906/780/24 скасувати, справу передати на новий розгляд до Господарського суду Житомирської області. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай 
Ю. Я. Чумак