справа № 235/3017/24
провадження № 2/208/179/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2026 р.  м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Кам`янського у складі:
головуючого судді Гречаної В.Г.,
за участю секретаря судового засідання Грищенко О.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам`янське в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 235/3017/24 за позовом  ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , треті особи: ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Міністерство оборони України, про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач  ОСОБА_1 звернулась до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до  ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_2 , треті особи: ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Міністерство оборони України, про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області 18 квітня 2024 року було відмовленно у відкритті провадження у справі.
14 серпня 2024 року Постановою Дніпровського апеляційного суду Ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18.04.2024 року було скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Рішенням Вищої ради правосуддя № 74 від 29.08.2024 територіальна підслідність судових справ Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з 02.09.2024 визначено за Заводським районним судом міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.
Згідно до позовних вимог просить:
-встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на утриманні сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на час його зникнення безвісті, тобто, станом на 13.03.2022 року
В обґрунтування свого позову зазначає, що вона є матір`ю ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 03.08.1985 р. 
Вона є пенсіонеркою, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_5 виданим Пенсійним фондом України 26.04.2012 року. 
З 2014 року їй встановлено діагнози: двобічний деформуючий артроз колінних суглобів (гонартроз) з вальгусною деформацією, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ст.
В період 2020-2022 років стан її здоров`я значно погіршився і вона фактично не взмозі виходити з свого місця проживання без сторонньої допомоги.
До лютого 2022 року вона проходила обстеження та лікування в військовому госпіталі у м. Покровську - але після початку повномасштабного вторгнення даних госпіталь було евакуйоване з м. Покровська. 
03.06.2011 р. її син ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_6 (після шлюбу дружина взяла прізвище ОСОБА_7 ), від якого в нього ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_3 .
14.07.2017 року рішенням Димитровського міського суду Донецької області розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .
12.02.2021 р. ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_9 та змінила прізвище на ОСОБА_10 .
ОСОБА_5 з липня 2017 року після розлучення з ОСОБА_2 постійно проживав разом із свою матір`ю ОСОБА_1 та батьком за місцем реєстрації.
Вона перебувала на утриманні сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який був зареєстрований та проживав разом з нею за адресою АДРЕСА_1 , та який був офіційно працевлаштований та отримував заробітну плату і особисто купував ліки, продукти харчування та інші предмети необхідні для проживання. Тобто він проживав, харчувався, вів спільне господарство, бюджет разом із позивачкою, сплачував рахунки за комунальні послуги, оплачував витрати на утримання житла, а також спільно з позивачкою купував побутову техніку. Ця допомога надавалася систематично сином, починаючи з 2017 року до моменту оголошення його безвісті зниклим.
Окрім сина вона має ще чоловіка пенсійного віку, який не працює та також важко хворіє та доньку, яка має свою родину і фактично у Польщі, куди виїхала ще задовго до початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України.
ЇЇ син - ОСОБА_5 був призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_5 та проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 .
З квітня місяця 2022 року син перестав виходити на зв`язок, а 11 травня 2022 року їй надійшло повідомлення від ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якого слідує, що її син ІНФОРМАЦІЯ_6 під час виконання бойового завдання, у бою за Батьківщину зник безвісти в районі населеного пункту Нікольське Маріупольського району Донецької області.
Допомога, яку надавав їй син, була для неї постійним і основним джерелом існування, оскільки вона має мізерну пенсію у розмірі 3 134, 61 грн. 
Окрім того, оскільки вона проживала із сином разом, то він допомогав їй не тільки фінансово, але й у побуті вдома. 
Оскільки в інший спосіб довести та підтвердити факт пербування її на утримання сина вона не має змоги, тому й звернулася до суду з даним позовом.
Метою встановлення даного факту є отримання соціального захисту, в тому числі отримання виплат, передбачених Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин", де зазначено, що члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, мають право на соціальний захист у порядку, визначеному законодавством України.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2024 року по цивільній справі №208/3017/24 визначено головуючого суддю Гречану В.Г.
Ухвалою суду від 07.10.2024 року відкрито провадження по справі №208/3017/24 за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду.
31.10.2024 року до суду від представника третьої особи ОСОБА_2 - адвоката Назаренко Яни Володимирівни надійшли пояснення, з яких слідує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі і мають спільного сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 ., який є дитиною з інвалідністю.
Відповідно після того, як батько ОСОБА_11 (син Заявниці) пропав безвісти, ОСОБА_2 звернулась із заявою про виплати для сина, як для члена сім`ї зниклого безвісти. І виявилось, що такі виплати незаконно уже отримує батько зниклого безвісти ОСОБА_5 , який умисно вказав, що його син не одружений та не має дітей, на той час батько зниклого безвісти (чоловік Заявниці) уже отримав близько 700 тисяч гривень, які фактично мав отримати син ОСОБА_11 .
Таким чином, батьки ОСОБА_5 уже отримали на свою сім`ю близько 700 тисяч гривень.
Окрім того, Позивачка володіє нерухомим майном, будинком, а також отримує пенсію, як і її чоловік. Відповідно утримує себе самостійно і не перебувала на утриманні сина, оскільки не є особою з інвалідністю і до виходу на пенсію.
Окрім того, матеріали справи не містять жодних підтверджуючих документів, які б свідчили та підтверджували факт того, що ОСОБА_5 надавав позивачці матеріальної допомоги на постійній основі, як і не має інформації та доказів, що така допомога була основним джерелом її уснівання. Також взазагі позивачкою не надано документів чи довідок, які б підтверджували розмір її доходів.
Проте бабуся (Позивачка) та дідусь ОСОБА_11 (сина зниклого безвісти) усіма можливими в тому числі незаконними способами намагаються заволодіти (а у випадку із виплатами в сумі 685 тисяч грн. уже заволоділи) коштами, грошовими виплатами, які по закону належать синові ОСОБА_5 , який є дитиною з інвалідністю і важко хворіє на цукровий діабет І типу (важка форма), на лікування кожного місяця потрібні великі кошти, спеціальне харчування, постійний нагляд, контроль лікарів. Також встановлення лише однієї інсулінової помпи обійшлося у 80 тисяч гривень.
Немає доказів, що допомога, яка надавалась Позивачці від сина, була не одноразовою та надавалась систематично, була для неї постійним і основним засобом для існування, оскільки таких доказів немає в матеріалах справи. З метою захисту прав неповнолітньої дитини та за відсутності належних та допустимих доказів перебування позивача на утриманні її сини, просить суд у задоводенні позову відмовити.

17.07.2025 року представником Міністерства оборони ОСОБА_15 до суду подані пояснення третьої особи, з яких слідує, що Міністерство оборони України не було стороною зазначених в заяві цивільних правовідносин, тому надати докази щодо підтвердження або спростування викладених обставин не має можливості. Але на підставі наданих позивачкою відомостей зазначає, що Міністерство оборони України відповідно до ст. ст. 16, 16-1 - 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» призначає одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Але питання про призначення одноразової грошової допомоги на даний час не порушено, оскільки ОСОБА_5 зник безвісті і відсутні докази щодо його смерті.
При цьому, відповідно до п. 6 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється:
- особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності в особистому розпорядженні на випадок полону стовідсоткового розподілу грошового забезпечення нерозподілена частка грошового забезпечення зберігається за військовослужбовцями;
- у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені);
- у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.
Виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій).
Таким чином, рішення суду в даному випадку вплине на права та обов`язки Військової частини НОМЕР_2 та права осіб, які мають право на виплату грошового забезпечення військовослужбовця, а не Міністерства оборони України.
Тобто, батьки військовослужбовця відносяться до кола осіб, які мають право на виплату частини грошового забезпечення військовослужбовця, який зник безвісті.
Згідно ст. 16-1 Закону №2011-ХІІ утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення). 
Відповідно до вищезазначеного закону утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262-XII. Частиною 1 статті 30 Закону №2262-XII визначено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). Частиною 1 статті 30 Закону №2262-XII також визначено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються: 
а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; 
б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю; 
в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків, захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю.
Відповідне зниження пенсійного віку жінкам, установлене абзацом першим цього пункту, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року; 
г) дід і бабуся - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати;
д) дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює.
Таким чином, системне тлумачення положень статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, чинній на дату загибелі військовослужбовця) та положень статей 30, 31 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" дає підстави для висновку, що право на виплату одноразової грошової допомоги як утриманці загиблого військовослужбовця мають його члени сім`ї за одночасного існування двох умов: вони є непрацездатними та вони перебували на його утриманні, при цьому повинні мати право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).
Просить суд прийняти письмові пояснення до розгляду та врахувати зазначені обставини при розгляді справи.
15.09.2025 року від представника Військової частини НОМЕР_2 - ОСОБА_16 до суду надійшли додаткові пояснення, в яких останній зазначає, що військова частина НОМЕР_2 не є належним відповідачем у даній справі, оскільки станом на 25.08.2025 року військову частину НОМЕР_2 ліквідовано, особовий склад та архівні документи наразі передано правонаступнику - військовій частині НОМЕР_1 . Тому просить замінити відповідача- військову частину НОМЕР_2 на його правонаступника - військову частину НОМЕР_1 .
Ухвалою суду від 21.10.2025 року замінено відповідача по справі - військову частину НОМЕР_6 на належного - військову частину НОМЕР_1 .

26.12.2025 року від представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_12 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому позивач просить суд відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування своєї позиції зазначає, що суть позову зводиться до визнання через рішення суду факту утримання повнолітнім сином ОСОБА_5 його матері - ОСОБА_1 , яка є пенсіонеркою, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_5 , виданим Пенсійним фондом України 26.04.2012.
Водночас, із матеріалами судової справи, залишається незрозумілим:
1) чому позов у цивільній справі про встановлення такого юридичного факту пред`явлено саме до військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 )? 
2) яким чином військова частина НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) вплинула на права та обов`язки між сином та матір`ю, на сімейні правовідносини та обставини утримання матері повнолітнім сином, у зв`язку з чим подано позовну заяву?
Ні позовна заява, ні матеріали судової справи не містять відповідей на вказані запитання та не містять доказів причетності військової частини, які б свідчили про вплив цієї установи на відносини у сім`ї, між матір`ю та сином.
Разом із тим, чинне законодавство України не вимагає додаткового судового рішення, яке б засвідчувало факт утримання повнолітнім сином своєї матері, оскільки обов`язок повнолітніх дітей утримувати непрацездатних батьків прямо передбачений законом і не залежить від ухвалення окремого судового акта.
Отже, обов`язок повнолітніх дітей утримувати непрацездатних батьків прямо встановлений Конституцією України та Сімейним кодексом України і не потребує окремого судового рішення для його виникнення. Судове встановлення факту перебування на утриманні може мати значення лише як допоміжний процесуальний механізм у разі доведення його необхідності для реалізації конкретного права чи статусу, тоді як сам по собі заявлений позов не створює і не змінює цього обов`язку.
Тобто позовні вимоги ОСОБА_1 в частині пред`явлення до військової частини НОМЕР_1 є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять даних про порушення військовою частиною НОМЕР_1 прав позивача чи про наявність у військової частини НОМЕР_1 повноважень або обов`язків, які могли б бути предметом судового розгляду у цій категорії справ.

Представник позивача - адвокат Бур`янський А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. А також у зв`язку з тим, що на даний момент не може встановити зв`язок із свідками, який просили допитати в судовому засідання для підтвердження заявлених позовних вимоги, просить суд залишити без розгляду. Також зазначив, що позивач є матір`ю ОСОБА_13 , який був призваний на військову службу та під час виконання бойового завдання зник безвісті. До моменту, коли сина позивачки було оголошено безвісті зниклим, він з 2017 року постійно проживав разом з нею та надавав матеріальну допомогу, а також допомагав у побуті, оскільки вона має ряд тяжких захворювань, в силу чого самостійно не може передвигатися та покидати свою домівку. Син оплачував її лікування та комунальні послуги, оскільки її пенсія є мізерною та складає 3134,61 грн. Раніше її син був одружений із ОСОБА_2 .. Від сумісного шлюбу з ОСОБА_2 . ОСОБА_5 має неповнолітнього сина. 14.07.2017 року рішенням Димитрівського міського суду Донецької області шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було розірвано. Саме після розірвання шлюбу син постійно проживав разом із матір`ю та батьком. Окрім сина позивач має ще чоловіка, який теж є пенсіонером та теж тяжко хворіє, а також доньку, яка має свою родину та ще до початку повномасштабного вторгнення виїхала проживати до Польщі. Таким чином єдиним, хто її утримував та допомагав був її син ОСОБА_14 . Окрім того довів до відома суду, що, як йому відомо, станом на 10.06.2026 року після проведення ряду генетичних експертиз, встановлено, що ОСОБА_5 загинув. Однак встановлення факту перебування позивачки на утриманні сина має для неї велике значення, оскільки стосується безпосередньо правомірності отримання нею гарантованого законом соціальних виплати членам родини військовослужбовцям, які зникли безвісті. Не визнання даного факту рішенням суду може призвести до того, що колишня дружина ОСОБА_5 , третя особа у даній справі - ОСОБА_2 може вимагати повернення вже отримання частини грошового забезпечення сина, які позивач вже отримала від військової частини, про що свідчать вже наявні в судах справи та винесені по ним рішення.

В судовому засіданні представник третьої особи Міністерства оборони України - адвокат ОСОБА_15 заперечував проти задоволення даного позову, а також вважає, що в даному випадку взагалі невірно визначено відповідачів по справі.
Зазначив, що спір даної справи стосується саме соціальних виплат, які гарантовані з моменту оголошення військовослужбовця безвісті зниклим та до моменту оголошення його померлим.
Відповідно до Постанови КМУ № 884 від 2016 року, а саме п. 7 право на утримання грошового забезпечення військовослужбовця, оголошеного безвісті зниклим мають в тому числі представники неповнолітніх та батьки, у разі відсутності дружити на неповнолітньої дитини. Вважає, що військова частина правомірно здійснювала виплати ОСОБА_2 , як матері неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , тому не вбачає спору позивача з військовою частиною в даному випадку. Однак зазначає, що спір в даному випадку наявний саме між позивачем та колишньою дружиною її сина - ОСОБА_2 щодо виплати цих коштів, які на думку ОСОБА_2 позивач отримувала протиправно.
Представник військової частини НОМЕР_1 в судове засідання не з`явився, у поданому відзиві просив справу розглядати за його відсутності.
Представник ІНФОРМАЦІЯ_8 в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного документу до їх електронного кабінету. Причини своєї неявки суду не повідомив. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Будь-яких заяв чи клопотань до суду не подавав.
Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань до суду не подавав.
Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, заяв чи клопотань до суду не подавала.
На підставі ст. 244 ЦПК України в судовому засіданні 19.06.2026 року судом після судових дебатів було оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відкладено судове засідання для ухвалення та проголошення судового рішення на 26.06.2026 р.
Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що не підтверджено свідоцтвом про народження, однак вбачається із пояснень сторін, якими даний факт в судовому засіданні не спростовано.
Позивач по справі є пенсіонером, що підтверджується наявним в матеріалах справи пенсійним посвідченням серія НОМЕР_5 від 26.04.2012 року.
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_7 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Димитровського міського управління юстиції Донецької області 27.07.2001 року, ОСОБА_5 має сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Син позивачки проходив військову службу, однак під час несення служби та виконання бойового завдання зник безвісті, про що позивач від ІНФОРМАЦІЯ_8 отримала сповіщення сім`ї № 02/163 від 14.01.2025 року, з якого слідує, що її син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , військовослужбовець.
Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими доказами, показаннями свідків.
Згідно з п. 2 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
За змістом ч. 2 ст. 315 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту зокрема і перебування фізичної особи на утриманні.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст.1 Закону України ''Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин'' близькі родичі та члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - це чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.
Стаття 6 Закону України ''Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин'' визначає права близьких родичів та членів сім`ї осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.
Відповідно до п. 1 ст. 9 Закону України ''Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей'' держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
На момент, коли сина позивачки було оголошено безвісті зниклим, п. 6 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" було передбачено, що:
- за військовослужбовцями безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України;
- грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Однак, законом України "Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх" від 08.10.2024р. №3995-ІХ (який набрав законної сили окремими положеннями 21.11.2024, а повністю - з 01 лютого 2025 року) вказану норму права було змінено, і з 01.02.2025 вона має такий зміст:
- за військовослужбовцями, зниклими безвісти зберігається виплата грошового забезпечення;
- військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону);
- у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Відповідно до п. 4 вказаного Порядку виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Конституційний Суд України в рішенні від 03 червня 1999 року у справі № 1-8/99 (№ 5-рп/99) роз`яснив, що під членом сім`ї військовослужбовця треба розуміти особу, пов`язану кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з військовослужбовцем, веденням з ним спільного господарства. До кола членів сім`ї військовослужбовця належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні.
Членом сім`ї, яка перебуває на утриманні військовослужбовця, є особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Це особи, що не мають власних доходів, або особи, пенсія, стипендія чи інший сукупний середньомісячний доход яких не перевищує офіційно встановленої межі малозабезпеченості (до законодавчого визначення прожиткового мінімуму). До них належать, зокрема непрацездатні.
Крім того, Конституційний суд України у своєму рішенні зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат; спільний бюджет: спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19).
Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у виді витрат на утримання житла, його ремонті, сплату комунальних платежів, купівлі продуктів харчування, речей першої необхідності тощо. Тому отримання особою інших виплат не може бути перешкодою для визнання факту перебування її на утриманні.
Зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача, наданих у судовому засіданні слідує, що предметом розгляду позовної заяви є встановлення факту перебування останньої на утриманні сина - зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_5 , оскільки встановлення такого факту є необхідним для реалізації права на отримання щомісячного грошового забезпечення зниклого безвісти відповідно до вимог Порядку виплати грошового забезпечення сім`ї військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 884 від 30.11.2016.
Отже, метою встановлення факту перебування позивачки на утриманні сина є отримання вказаного вище грошового забезпечення.
Предметом доказування у справі є обставини, які підтверджують отримання заявником допомоги, яка надавалась постійно та була основним джерелом засобів до існування.
Доказами, дослідженими під час судового розгляду доводиться, що позивачка та зниклий безвісти військовослужбовець ОСОБА_5 пов`язані родинними зв`язками, оскільки доводяться один одному сином та матір`ю.
З наявних у матеріалах справи довідок, виданих КУ «Покровський координаційний комплекс самоорганізації населення», вбачається лише те, що ОСОБА_5 проживав разом із матір`ю та батьком за адресою: АДРЕСА_2 , де також був зареєстрований.
Будь-яких інших належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт перебування позивача на утриманні сина, окрім пояснень представника позивача, наданих у судовому засіданні, до матеріалів справи не подано.
Представник позивача зазначив, що позивач отримувала пенсію в розмірі 3 134,61 грн, яку вважає недостатньою для забезпечення її потреб. Водночас матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження зазначеного розміру пенсії. Крім того, відсутні докази того, що на момент спільного проживання з матір`ю її син був офіційно працевлаштований, отримував стабільний дохід або фактично надавав їй матеріальне утримання.
Суду не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що син позивачки ОСОБА_5 здійснював оплату комунальних послуг, придбавав для неї лікарські засоби, оплачував лікування в закладах охорони здоров`я чи надавав їй іншу матеріальну допомогу.
Отже, надавши оцінку наданим позивачкою доказам на підтвердження заявлених вимог, суд доходить висновку, що нею не доведено факту того, що вона перебувала на утриманні свого сина, а також того, що допомога, яку, як вона стверджує, отримувала від свого сина у вигляді оплати комунальних послуг, купівлі ліків, продуктів харчування тощо, а також допомоги у побуті, була постійним і основним джерелом засобів для її існування, зокрема нею не надано доказів перебування на утриманні сина та отримання від нього матеріальної допомоги до його мобілізації, наявності у нього стабільних доходів, достатніх для утримання матері, як і не надано доказів на підтвердження цього після його мобілізації.
Окрім того, позивач зазначає, що в неї є ще донька, яка постійно вже тривалий час проживає у Польщі, однак у неї є своя родина, і вона не надає їй ніякої допомоги. 
Однак суд критично оцінює зазначені доводи, оскільки сам по собі факт перебування іншої дитини позивачки за кордоном не є належним доказом перебування позивачки на утриманні сина.
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що донька позивачки, перебуваючи за кордоном, була позбавлена можливості надавати матеріальну допомогу матері, зокрема шляхом переказу грошових коштів на її банківський рахунок.
За таких обставин суд дійшов висновку, що під час розгляду справи обставини, викладені у позовній заяві, свого підтвердження не знайшли.
Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факт перебування на утриманні свого сина ОСОБА_5 .
При цьому суд враховує пояснення третьої особи - ОСОБА_2 , яка діє в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_3 , сина військовослужбовця ОСОБА_5 , який зник безвісти, однак зазначені пояснення оцінені судом у сукупності з іншими доказами, наявними у матеріалах справи.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 18, 19, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , треті особи: ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Міністерство оборони України, про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Дніпровського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua. 
Відомості про сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_9 , ЄДРПОУ НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_3 .
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_9 .
Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_10 , адреса: АДРЕСА_4 .
Третя особа: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_11 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_2 .
Третя особа: Міністерство оборони України, ЄДРПОУ 00034022, адреса: 03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, буд. 6
Повний текст рішення складено та проголошено 26.06.2026 року о 15:30 год.

Суддя   В.Г. Гречана