ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/10169/25 Суддя (судді) першої інстанції: Василь ГАВРИЛЮК

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді: Осіпової О.О.,
суддів: Златіна С.В., Кравченка Є.Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною відмови, визнання незаконним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії,- 

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі – відповідач), в якому просила суд:
- визнати протиправною відмову відповідача в переведенні позивачки з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV), на пенсію державного службовця по інвалідності відповідно до Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ “Про державну службу” (далі - Закон № 3723-ХІІ);
- визнати незаконним та скасувати прийняте за принципом екстериторіальності рішення відповідача від 18.07.2025 о/р 971100163994 про відмову позивачці в перерахунку (переходу) з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону № 1058-ІV, на пенсію державного службовця по інвалідності відповідно до Закону № 3723-XII;
- зобов`язати відповідача зарахувати до стажу державної служби позивачки 13 років, 3 місяці, 9 днів стажу державної служби у Виконавчому комітеті Золотоніської міської ради з 19.11.2010 року по 29.02.2024;
- зобов`язати відповідача призначити, здійснити нарахування й виплату позивачці з 11.07.2025 пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ у розмірі 60 відсотків суми заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 р., позивачка подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, вважає рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 р. незаконним і таким, що підлягає скасуванню в оскаржуваній частині. Зокрема, позивачка зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо зарахування до стажу державної служби періоду її роботи у Виконавчому комітеті Золотоніської міської ради з 19.11.2010 по 29.02.2024, що, у свою чергу, вплинуло на правильність вирішення вимоги про переведення на пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII. У зв`язку з цим позивачка просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Неподання відзиву відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає перегляду судового рішення судом апеляційної інстанції та розгляду справи за наявними у ній матеріалами.
Апеляційний розгляд справи відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних доказів.
Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що позивачка перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV. 
Відповідно до відомостей трудової книжки НОМЕР_1 позивачка у період:
- з 16.02.2001 до 11.12.2008 працювала на посадах державної служби у Золотоніському міському відділі освіти;
- з 19.11.2010 до цього часу – на посаді керуючого справами Виконавчого комітету Золотоніської міської ради (що підтверджується довідкою від 23.07.2025 № 1874).
Згідно довідки до Акту огляду МСЕК серії 12ААА № 870157, позивачці 23.08.2017 встановлено ІІ (другу) групу інвалідності, в зв`язку із чим позивачці призначена пенсія по інвалідності 2-ї групи, відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 від 26.02.2018).
11.07.2025 позивачка звернулась до органів пенсійного фонду із заявою про переведення на пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII.
Відповідач рішенням від 18.07.2025 о/р 971100163994 відмовив позивачці у переведенні на пенсію відповідно до Закону № 3723-XII, зазначивши, що з 04.07.2001 року набрав чинності Закон України від 07.06.2001 № 2493-III "Про службу в органах місцевого самоврядування" (далі – Закон № 2493-III) згідно з яким керівні працівники і спеціалісти місцевих рад набули статус посадових осіб органів місцевого самоврядування. В результаті аналізу наданих документів та електронної пенсійної справи встановлено, що стаж роботи позивачки на посаді державного службовця складає 7 років 9 місяці 27 днів. З 12.12.2008 посада на якій працювала позивачка не відноситься до державної служби. У зв`язку з чим відмовлено у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону № 3723-XII оскільки станом на 01.05.2016 позивачка не працювала на посаді державного службовця.
Листом від 21.07.2025 № 2300-0208-8/57443 Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повідомило позивачку про прийняте відповідачем рішення щодо відмови в перерахунку пенсії.
Не погодившись із такою відмовою відповідача, позивачка звернувся до суду із цією позовною заявою.
Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України “Про державну службу” від 10.12.2015 № 889-VIII (далі – Закон № 889-VIII).
Відповідно до п. 2 розділу ХІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 889-VIII з 01.05.2016 р. втратив чинність Закон № 3723-XII, крім ст. 37, що застосовується до осіб, зазначених у п. 10 і 12 цього розділу.
Згідно п. 10 розділу XI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Відповідно до п. 12 розділу XI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Тобто, за наявності в особи станом на 01.05.2016 р. певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 р. на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону № 1058-IV (60 років), за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону № 1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 р. - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Водночас, приписами ч. 9 ст. 37 Закону № 3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених ч. 1 цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.
Аналіз положення ч. 9 ст. 37 Закону № 3723-XII свідчить, що право на пенсію по інвалідності зумовлене обов`язковою наявністю хоча б однієї із двох умов:
1) встановлення особі, яка має стаж державної служби не менше 10 років, інвалідності І або II групи у період перебування на державній службі;
2) якщо особи, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, працювали на посадах державної служби безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії.
Суд встановив, що у період з 19.11.2010 до цього часу позивачка працює на посаді керуючого справами Виконавчого комітету Золотоніської міської ради (що підтверджується довідкою від 23.07.2025 № 1874).
Суд зазначає, що згідно з п. 8 розділу XI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 283 від 03.05.1994 (була чинною до 01.05.2016) до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у ст. 14 Закону України від 07.06.2001 № 2493-III "Про службу в органах місцевого самоврядування" (далі – Закон № 2493-III), а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.
Згідно з п. 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 229 від 25.03.2016, до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом № 2493-III.
Згідно з приписами ст. 14 Закону № 2493-III до четвертої категорії відносяться посади керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів.
Колегія суддів зазначає, що п.п. 10, 12 розділу XI Закону № 889-VIII врегульовано питання збереження права окремих категорій осіб на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ. Разом з тим зазначені положення не скасовують та не змінюють спеціальних умов призначення пенсії по інвалідності, визначених ч. 9 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ. Тому наявність у особи необхідного стажу державної служби сама по собі не є достатньою підставою для призначення пенсії по інвалідності державного службовця.
Таким чином, з урахуванням п. 8 розділу XI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 889-VIII “Про державну службу”, робота позивачки у органах місцевого самоврядування зараховується до стажу державної служби виключно у період з 19.11.2010 до 30.04.2016, оскільки із 01.05.2016 набрав чинності Закон № 889-VIII.
Водночас після 01.05.2016 у зв`язку із набранням чинності Законом № 889-VІІІ кардинально змінено порядок пенсійного забезпечення державних службовців.
Відповідно до ст. 90 Закону № 889-VІІІ пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону № 1058-IV.
Суд зазначає, що вказаним Законом № 1058-IV визначаються принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел
Згідно із п. 1 ч. 1 та ч. 4 ст. 8 цього Закону право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку, чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідно виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Крім того, ст. 26 Закону № 1058-IV визначено умови призначення пенсії за віком та зокрема зазначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.
Таким чином, для набуття права на призначення пенсії у відповідності до положень вказаного Закону передбачено лише дві вимоги: необхідний вік та відповідний йому розмір страхового стажу.
З огляду на це, суд доходить висновку, що положеннями вказаного закону, які регулюють порядок призначення пенсії, зокрема також і держслужбовцям, врегульовано порядок зарахування періодів роботи на посадах державної служби лише до страхового стажу, оскільки вказаний Закон не передбачає такого виду стажу, як стаж державної служби.
Таким чином, до стажу державної служби може бути враховано лише стаж, набутий на посадах державної служби або прирівняних до них посад до 01.05.2016 р. та обрахований у відповідності до положень Порядку № 283. Водночас стаж, набутий після 01.05.2016 р. на посадах державної служби зараховується до страхового стажу і відповідно до ст. 90 Закону № 889-VІІІ слугує підставою для призначення пенсії та обрахунку її розміру у відповідності до Закону № 1058-IV.
Застосування ч. 9 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ у запропонованому апелянтом тлумаченні фактично призвело б до розширення кола осіб, які мають право на спеціальний вид пенсійного забезпечення, що виходить за межі буквального змісту зазначеної норми. Суд не наділений повноваженнями доповнювати встановлені законодавцем умови призначення спеціальної пенсії або замінювати їх іншими критеріями.
Колегія суддів звертає увагу, що право на пенсію державного службовця по інвалідності є спеціальним видом пенсійного забезпечення, умови призначення якого визначені ч. 9 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ та підлягають буквальному застосуванню. Розширене тлумачення зазначеної норми або застосування її за аналогією до осіб, які не відповідають визначеним законом умовам, суперечило б принципу законності, закріпленому ст. 19 Конституції України.
Наявність у позивачки стажу державної служби, достатнього для збереження права на призначення пенсії державного службовця відповідно до п.п. 10, 12 розділу XI Закону № 889-VIII, сама по собі не породжує права на пенсію по інвалідності державного службовця. Для реалізації такого права особа повинна також відповідати спеціальним вимогам, встановленим ч. 9 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, які у даному випадку відсутні.
Колегія суддів також враховує, що пенсійне забезпечення осіб з інвалідністю не припиняється та не обмежується оскаржуваним рішенням органу Пенсійного фонду, оскільки позивачка має право на пенсійне забезпечення відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Предметом спору є виключно питання наявності правових підстав для призначення спеціального виду пенсії, передбаченого ст. 37 Закону № 3723-ХІІ.
Вказаний висновок узгоджується з позицією Конституційного Суду України, що висловлена у рішенні від 23.12.2022 № 3-р/2022. Конституційний Суд України у цій справі зазначив, що пп. 1 п. 2 розділу XI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 889-VІІІ не дає можливості враховувати стаж державної служби, набутий після 01.05.2016 р., як такий, що відповідає вимогам п. 10, 12 розділу XI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 889-VІІІ, та для набуття у зв`язку із цим права на призначення пенсії державного службовця на підставі ст. 37 Закону № 3723-ХІІ.
Вказані висновки суду відповідають правовій позиції Верхового Суду, висловленій у постанові від 02.05.2024 р. у справі № 500/1404/23.
Суд встановив, що позивачці 23.08.2017 встановлено ІІ (другу) групу інвалідності, що підтверджується довідкою до Акту огляду МСЕК серії 12ААА № 870157, тобто у період її роботи на посаді у органі місцевого самоврядування, що, після 01.05.2016 не враховується до стажу державної служби. Крім того, на час звернення із заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 889-VIII (11.07.2025) позивачка продовжувала працювати на посаді керуючого справами Виконавчого комітету Золотоніської міської ради (що підтверджується довідкою від 23.07.2025 № 1874), тобто на посаді у органах місцевого самоврядування, що не є тотожним роботі на посаді державної служби.
Таким чином, суд констатує відсутність у позивачки жодної із двох обов`язкових умов, встановлених ч. 9 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, що дають право на призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 889-VIII.
Принцип правової визначеності вимагає однакового застосування норм права до всіх осіб, які перебувають у аналогічних правовідносинах. Надання позивачці права на пенсію по інвалідності державного службовця за відсутності умов, прямо передбачених ч. 9 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, поставило б її у привілейоване становище порівняно з іншими особами, щодо яких зазначена норма застосовується відповідно до її буквального змісту.
Суд зазначає про необхідність розрізняти поняття у спірних правовідносинах, такі як “стаж державної служби” та “робота на посадах державної служби”, що не є тотожними. Варто врахувати, що наявність у позивачки станом на 01.05.2016 більш як 10 років стажу державної служби не дає права на призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 889-VIII з огляду на відсутність у позивачки жодної із двох обов`язкових умов, встановлених ч. 9 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ.
Наведене свідчить, що після 01.05.2016 законодавець зберіг лише окремі елементи спеціального пенсійного забезпечення державних службовців як виняток із загальної системи пенсійного страхування. Тому умови такого пенсійного забезпечення підлягають суворому застосуванню відповідно до закону та не можуть тлумачитися розширено.
Сам факт того, що особа подавала декларацію про доходи, зобов`язання фінансового характеру та майновий стан державного службовця і особи, яка претендує на зайняття посади державного службовця щодо себе та членів сім`ї, не є безумовним доказом її фактичного перебування на посаді державної служби, оскільки відповідно до вимог ст. 45 Закону України від 14.10.2014 № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі – Закон № 1700-VII) обов`язок подавати таку декларацію поширюється як на державних службовців, так і на посадових осіб органів місцевого самоврядування, до таких належала і позивач.
Колегія суддів апеляційного суду вважає необхідним відмітити, що подані декларації лише підтверджують факт виконання особою функцій держави або місцевого самоврядування, але не визначають автоматично конкретний вид чи категорію посади, на якій особа працювала протягом певного періоду.
Крім того, факт видачі довідки про інші складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця не є беззаперечним доказом того, що особа дійсно обіймала посаду державної служби, оскільки для призначення пенсії за нормами Закону № 889-VIII визначальним є підтвердження стажу роботи саме на посадах, що класифікуються як державна служба, а не наявність самої довідки.
Тому доводи позивачки про приналежність посади, яку вона обіймала у Виконавчому комітеті Золотоніської міської ради, до посад саме державної служби внаслідок подання нею з 2008 року таких декларацій та видачі їй відповідних довідок не є підставою для задоволення апеляційної скарги та для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
За результатом розгляду справи № 822/524/18 як зразкової Верховний Суд дійшов таких правових висновків:
"…64. Після 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом України “Про державну службу” від 10.12.2015 р. № 889-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу» лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 № 899 «Про державну службу», та мають передбачені ч. 1 ст. 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу» вік і страховий стаж.
65. Особи з числа держслужбовців, яким встановлено інвалідність, з 01.05.2016 втратили право на призначення пенсії по інвалідності державного службовця у розмірах, визначених ч. 1 ст. 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу», проте зберегли право на призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у встановлених ст. 33 цього Закону розмірах.".
Доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та незгоди з правовою оцінкою, наданою судом першої інстанції, однак не спростовують встановлених судом обставин справи та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені ст. 315 КАС України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 р. у справі № 580/10169/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною відмови, визнання незаконним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О.О. Осіпова

Суддя С.В. Златін

Суддя Є.Д. Кравченко