КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 367/6797/24 Головуючий у 1 інстанції: Горбачова Ю.В.
Провадження № 22-ц/824/12137/2026 Доповідач: Шебуєва В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів: 
судді-доповідача Шебуєвої В.А., 
суддів Кафідової О.В., Оніщука М.І.,
секретар Тіткова І.Ю.,

розглянувши апеляційну скаргу адвоката Шейко Вольги Василівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2026 року, ухвалене в м. Ірпінь в складі судді Горбачової Ю.В., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат. Зазначила, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року по справі № 756/3115/17 було стягнуто з ОСОБА_1 на її користь суму боргу у розмірі 1485000,00 грн. - основного боргу, 181 373,42 грн. - три відсотки річних, 8 604,00 грн. судового збору. Постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року без змін. 15 січня 2021 року на підставі вказаного рішення суду було видано виконавчий лист, а 23 січня 2021 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа. Жодного погашення заборгованості ані в межах добровільного виконання рішення, ані в межах виконавчого провадження не відбулося. Відтак, ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання за рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року щодо сплати 1485 000,00 грн. ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь інфляційні втрати відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 02 грудня 2020 року по 28 червня 2024 року в розмірі 752267,27 грн.
В листопаді 2024 року ОСОБА_2 подала заяву про збільшення позовних вимог і просила стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 02 грудня 2020 року по 28 червня 2024 року в розмірі 752267,27 грн., інфляційні втрати за період з 01 червня 2024 року по 27 вересня 2024 року в розмірі 64 677,66 грн., три відсотків річних за період з 26 січня 2022 року по 27 вересня 2024 року в розмірі 119125,48 грн.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2026 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати за період з 02 грудня 2020 року по 27 вересня 2024 року в загальному розмірі 816 944,93 грн. та три відсотки річних за період з 26 січня 2022 року по 27 вересня 2024 року в розмірі 119125,48 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову в загальному розмірі 8461,76 грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 три відсотки річних за період з 22 березня 2023 року по 27 вересня 2024 року у загальному розмірі 67 772,10 грн. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що апеляційний перегляд рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року по справі № 756/3115/17 про стягнення боргу за договором позики було закінчено ухваленням Київським апеляційним судом постанови від 21 березня 2023 року. Тобто, фактично сума боргу у розмірі 1485000,00 грн. була сформована лише 21 березня 2023 року. Виконання вказаного рішення було відстрочене та повинно було виконуватися лише після ухвалення постанови Верховного Суду від 17 червня 2024 року. 07 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики в іноземній валюті на суму 55 000,00 доларів США, а тому у ОСОБА_2 були відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 інфляційної складової.
В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.
Представник ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції , колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,07 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 55000 доларів США строком до 31 грудня 2014 року. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року в справі № 756/3115/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі: 1485000,00 грн. - основного боргу; 181373,42 грн. - три відсотки річних; 8604,00 грн. - судового збору. Постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року в справі № 756/3115/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року - без змін.
15 січня 2021 року Оболонським районним судом м. Києва на підставі рішення від 25 травня 2020 року по справі № 756/3115/17 було видано виконавчий лист. На підставі вказаного виконавчого листа 23 січня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Бурко А.М. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.
Постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року по справі № 756/3115/17 частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 . Постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення основної суми боргу за договором позики та трьох відсотків річних скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Київського апеляційного суду 21 березня 2023 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення основної суми боргу за договором позики та трьох відсотків річних було залишено без змін. ОСОБА_1 оскаржив постанову Київського апеляційного суду 21 березня 2023 року в касаційному порядку. Постановою Верховного Суду від 17 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду 21 березня 2023 року залишено без змін. Поновлено виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду 21 березня 2023 року.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати за період з 02 грудня 2020 року по 27 вересня 2024 року в загальному розмірі 816 944,93 грн. та три відсотки річних за період з 26 січня 2022 року по 27 вересня 2024 року в розмірі 119125,48 грн. Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до положень ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. 
За загальним правилом, судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. 
Судом встановлено, що 07 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 55000 доларів США строком до 31 грудня 2014 року. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за даним договором ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про стягнення заборгованості.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року в справі № 756/3115/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 1485000,00 грн. та три відсотки річних в розмірі 181373,42 грн. Постановою Київського апеляційного суду 21 березня 2023 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року у вказаній частині залишено без змін. Вказане рішення суду було виконане відповідачем ОСОБА_1 лише 27 вересня 2024 року.
ОСОБА_1 не було надано доказів на спростування правильності наведених ОСОБА_2 розрахунків трьох відсотків річних та інфляційної складової. Суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційних втрат за період з 02 грудня 2020 року по 27 вересня 2024 року в розмірі 816 944,93 грн. та трьох відсотків річних за період з 26 січня 2022 року по 27 вересня 2024 року в розмірі 119125,48 грн.
Колегія суддів відхиляє посилання представника ОСОБА_1 на те, що апеляційний перегляд рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року по справі № 756/3115/17 був закінчений лише з ухваленням Київським апеляційним судом постанови від 21 березня 2023 року, а виконання вказаного рішення було поновлене лише після ухвалення постанови Верховного Суду від 17 червня 2024 року, оскільки зобов`язання сторін виникли ще на підставі договору позики грошових коштів від 07 липня 2014 року з встановленим строком виконання до 31 грудня 2014 року. Таким чином у ОСОБА_2 виникло право на нарахування ОСОБА_1 передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум, починаючи з 01 січня 2015 року.
Колегія суддів не бере до уваги посилання представника ОСОБА_1 на безпідставність стягнення судом інфляційної складової з урахуванням того, що позика надавалася йому в іноземній валюті. Вирішуючи спір щодо стягнення заборгованості за договором позики, Оболонський районний суд міста Києва в рішенні від 25 травня 2020 рок, яке було залишене без змін і Київським апеляційним судом, визначив суму боргу за договором позики в гривні, в розмірі 1485000,00 грн. ОСОБА_1 погасив перед ОСОБА_2 наявну заборгованість, сплативши вказану суму коштів - 1485000,00 грн. також в гривні. А відтак, ОСОБА_2 мала права на стягнення з ОСОБА_1 інфляційної складової боргу.
Колегія суддів не вбачає порушень норм матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції було надано належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам. Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Шейко Вольги Василівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2026 року без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 червня 2026 року. 

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Кафідова О.В.

Оніщук М.І.