ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" травня 2026 р. Справа№ 910/13822/24 (910/9588/25)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Козир Т.П.
суддів: Пантелієнка В.О. 
Доманської М.Л. 

за участі секретаря Вага В.В.
та за участю представників сторін:
від позивача: Яковенко О.М. орд.;
від відповідача: Паламарчук О.М. орд.; 
від третьої особи: не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2026 (повний текст складено 10.03.2026)
у справі №910/13822/24(910/9588/25) (суддя А.М.Івченко)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест консалтинг" 
до ОСОБА_1 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 
про визнання недійсним договору поруки

в межах справи № 910/13822/24
за заявою ОСОБА_3 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест консалтинг" 
про банкрутство, 
УСТАНОВИВ:
У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/13822/24 за заявою ОСОБА_3 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест консалтинг" на стадії ліквідаційної процедури, відкритої постановою Господарського суду міста Києва від 19.03.2025.

У серпні 2025 року Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест консалтинг" (далі - позивач) в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Комлика Іллі Сергійовича в межах вказаної справи про банкрутство звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило суд визнати недійсним Договір поруки, укладений між позивачем і відповідачем, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.І. Вепрейчук 26.11.2019 за №3280. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що Договір поруки має ознаки фраудаторного правочину, оскільки відсутня економічна мета для поручителя (позивача) внаслідок укладення такого Договору поруки та легітимної мети; позовна заява щодо стягнення заборгованості була подана ОСОБА_1 виключно до поручителя, а не до позичальника зо Договором позики - ОСОБА_2 (далі - третя особа); за декілька місяців до настання моменту виконання своїх договірних зобов`язань змінилась частка в статутному капіталі засновника поручителя до суми, що майже тотожна сумі позики; у поручителя було відсутнє фінансове зобов`язання у розмірі 2 686 010,00 грн як на дату укладання Договору поруки, так і в майбутньому; на момент укладання оскаржуваного договору у позивача були наявні значні грошові зобов`язання перед іншими контрагентами. 

Відповідач, заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, посилався на те, що Договір поруки був укладений майже за п`ять років до дати, що передувала відкриттю провадження у справі про банкрутство позивача; позичальник ( ОСОБА_2 ) не виконав свої зобов`язання за договором позики і не повернув заборгованість в сумі 3839703,00 грн, у зв`язку із чим відповідач 19.09.2022 звернувся до Печерського районного суду м.Києва про стягнення з ТОВ "Агроінвест Консалтинг", як поручителя, заборгованості за договором позики і рішенням суду від 18.05.2023 у справі №757/25208/22-ц позов було задоволено; договором поруки не регулюються взаємовідносини між поручителем і боржником, а відповідач, як кредитор, має право вимагати виконання зобов`язань як від боржника, так і від поручителя; на дату укладення договору поруки позивач був фінансово спроможним та володів об`єктами нежитлової нерухомості, транспортними засобами та корпоративними правами, тому є помилковими твердження позивача про відсутність фінансової спроможності на дату укладання договору. 

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21 січня 2026 позов задоволено.
Визнано недійсним Договір поруки, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроінвест Консталтинг", що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.І. Вепрейчук 26.11.2019 за № 3280.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест консалтинг" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Комлика Іллі Сергійовича 4 844,80 грн судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 21.01.2026 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) право звертатись до суду з позовами про недійсність вчинених боржником правочинів надано ліквідатору та кредиторам, а з даним позовом звернувся сам боржник, який таким правом не наділений; спірний договір поруки укладений майже за п`ять років до дати, яка передувала відкриттю провадження у справі про банкрутство позивача, що виходить за межі встановленого для даного виду спорів трирічного строку; договором поруки не регулюються взаємовідносини між поручителем і боржником, а відповідач, як кредитор, має право вимагати виконання зобов`язань як від боржника, так і від поручителя; суд процитував доводи позивача щодо зменшення у 2021 році частки засновника поручителя у статутному капіталі товариства, однак не зазначив, як це впливає на укладений в 2019 році договір; суд послався в рішенні на дані opendataBot, однак такі дані в матеріалах справи відсутні і під час розгляду справи не досліджувались; судом було проігноровано те, що на дату укладення договору поруки позивач був фінансово спроможним та володів об`єктами нежитлової нерухомості, транспортними засобами та корпоративними правами, тому є помилковими твердження позивача про відсутність фінансової спроможності на дату укладання договору; фінансову неспроможність позивача суд обгрунтовує посиланням на рішення інших судів, прийнятих з кінця 2020 року по 2022 рік, однак ці рішення відсутні у матеріалах справи; посилання суду на дані у Єдиному реєстрі боржників та Автоматизованій системи виконавчого провадження, проте в матеріалах справи відсутні належні докази про відкриті виконавчі провадження ВП 70915108 та ВП 69383342, відсутні належні докази того, що стягувачем є ТОВ "Легалліс Україна", відсутні будь-які докази про наявність рішень судів по справам № 910/20100/21 та № 910/3992/21, відсутні-будь які докази про стягнення з поручителя більше 1 мільйона гривень. 

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що Договір поруки є недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України, що унеможливлює порушення статті 42 КУзПБ; у апеляційній скарзі вказується про наявність прибутку у 2019 році, однак Договір поруки уклався у кінці 2019 року, його початковий термін виконання був у лютому 2020 року і усі наступні збільшення сум, шляхом укладання договорів про внесення змін, відбувалися у 2020-2021 роках; ліквідатором разом з позовною заявою надавався лист фіскального органу з повідомленням про неможливість надати фінансову звітність, у зв`язку з її не поданням та знищенням, крім того, ліквідатором до відповіді на відзив долучалася роздруківка Opendatabot з наведеними фінансовими показниками за 2020 рік, у якій наведені загальні суми зобов`язань і активів та згідно фінансових показників за 2020 рік чистий прибуток склав -11360 800 грн, а зобов`язань товариство мало у майже тричі більше ніж активів, а саме 97 011 300 грн і 38 664 900 грн відповідно; оскаржуваний правочин не відповідає засадам цивільного судочинства, а мету його недобросовісного укладання було підтверджено ОСОБА_2 , який при розгляді справи №757/25208/22-ц пояснив суду, що отримані від ОСОБА_1 кошти передавав директору ТОВ "Агроінвест Консалтинг" для ведення оптової торгівлі зерном, і саме тому останнє виступило поручителем; позивачем доведено наявність ознак фраудаторності оскаржуваного правочину.

Відповідач у відповіді на відзив вказує, що ліквідатор за весь час проведення процедури ліквідації не здійснив реального аналізу фінансового стану банкрута, не склав висновок про наявність або відсутність ознак доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій під час провадження у справі про банкрутство за результатом його проведення, та не пред`явив жодного позову до учасника банкрута про субсидіарну відповідальність; якщо врахувати, що боржник протягом своєї господарської діяльності з 2009 року був виключно прибутковим підприємством, то складається враження, що керівник та учасник банкрута ОСОБА_4 починаючи з 2020 року прийняла рішення про доведення підприємства до банкрутства і ліквідатору (арбітражному керуючому) про ці факти відомо, однак він не заявляв будь-яких вимог до керівника та єдиного учасника банкрута; ліквідатор також свідомо залишив ознаки фраудаторності правочину ініціюючого кредитора - ОСОБА_3 , яка є адвокатом та неодноразово надавала правову допомогу учаснику банкрута ОСОБА_4 здійснюючи представництво її інтересів та підприємств, що їй належали у різних судових провадженнях.

Учасники процесу належним чином повідомлялись про розгляд апеляційної скарги в порядку, визначеному статтями 6, 120, 242 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), шляхом направлення ухвал суду за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (позивач та відповідач) та рекомендованим поштовим відправленням (третя особа). 
Оскільки явка сторін у судове засідання не була визнана обов`язковою, суд, на підставі ч.12 ст. 270 ГПК України, ухвалив здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника третьої особи. 
За клопотанням представників сторін судове засідання проводилось в режимі відеоконференції. 

Представник відповідача (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, та просив її задовольнити. 
Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено матеріалами справи, 26.11.2019 між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник) був укладений договір позики, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.І. Вепрейчук за № 3279 (далі - Договір позики, Основний договір).
Відповідно до положень пункту 1 Договору позики: "Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у сумі 1 208 213 (один мільйон двісті вісім тисяч двісті тринадцять) грн 00 коп., що на день укладання цього договору за курсом Національного банку України еквівалентно 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю суму грошових коштів, що на день розрахунку буде еквівалентна за курсом Національного банку України 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, на умовах визначених цим договором."
Пунктом 3 Договору позики визначено, що "Повернення позики повинно бути здійснено без нарахування відсотків в місті Києві до двадцять шостого лютого дві тисячі двадцятого року.".
Надалі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в Договір позики вносилися зміни шляхом викладання пунктів 1 та 3 в нових редакціях, а саме:
- 20.02.2020 між Позикодавцем та Позичальником укладено Договір про внесення змін до Договору позики, що Посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.І. Вепрейчук за № 259, відповідно до пункту 1 якого, пункт 3 Договору позики викладено в редакції "Повернення позики повинно бути здійснено без нарахування відсотків в місті Києві до двадцять шостого травня дві тисячі двадцятого року.";
- 26.05.2020 між Позикодавцем та Позичальником укладено Договір про внесення змін до Договору позики, що посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.І. Вепрейчук за № 635, відповідно до пункту 1 якого, пункт 3 Договору позики викладено в редакції "Повернення позики повинно бути здійснено без нарахування відсотків в місті Києві до двадцять шостого серпня дві тисячі двадцятого року.";
- 26.08.2020 між Позикодавцем та Позичальником укладено Договір про внесення змін до Договору позики, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.І. Вепрейчук за № 1503, відповідно до пункту 1 якого, пункт З Договору позики викладено в редакції "Повернення позики повинно бути здійснено без нарахування відсотків в місті Києві до двадцять шостого листопада дві тисячі двадцятого року.";
- 26.11.2020 між Позикодавцем та Позичальником укладено Договір про внесення змін до Договору позики, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.І. Вепрейчук за № 1968, відповідно до пункту 1 якого, пункт 3 Договору позики викладено в редакції "Повернення позики повинно бути здійснено без нарахування відсотків в місті Києві до двадцять шостого лютого дві тисячі двадцять першого року.";
- 26.01.2021 між Позикодавцем та Позичальником укладено Договір про внесення змін до Договору позики, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.І. Вепрейчук за № 96, відповідно до пункту 1 якого, пункт 1 Договору позики викладено в редакції "Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у сумі 2 112 360 (два мільйони сто дванадцять тисяч триста шістдесят) грн 00 коп., що на день укладання цього договору за курсом Національного банку України еквівалентно 75000 (сімдесят п`ять тисяч) доларів США, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю суму грошових коштів, що на день розрахунку буде еквівалентна за курсом Національного банку України 75000 (сімдесят п`ять тисяч) доларів США, на умовах визначених цим договором." та пункт 3 Договору позики викладено в редакції "Повернення позики повинно бути здійснено без нарахування відсотків в місті Києві до двадцять шостого липня дві тисячі двадцять першого року."; 
- 31.08.2021 між Позикодавцем та Позичальником укладено Договір про внесення змін до Договору позики, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.І. Вепрейчук за № 1648, відповідно до пункту 1 якого, пункт 1 Договору позики викладено в редакції "Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у сумі 2 686 010 (два мільйони шістсот вісімдесят шість тисяч десять) грн 00 коп., що на день укладання цього договору за курсом Національного банку України еквівалентно 100000 (сто тисяч) доларів США, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю суму грошових коштів, що на день розрахунку буде еквівалентна за курсом Національного банку України 100000 (сто тисяч) доларів США, на умовах визначених цим договором." та пункт 3 Договору позики викладено в редакції "Повернення позики повинно бути здійснено без нарахування відсотків в місті Києві до двадцять шостого лютого дві тисячі двадцять другого року."

Також 26.11.2019 між ОСОБА_1 (Позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроінвест Консталтинг" (Поручитель) був укладений Договір поруки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.І. Вепрейчук за № 3280 (далі - Договір поруки).
Пунктом 1 Договору поруки визначено, що в даному Договорі термін Основний договір вживається в наступному значенні: "Договір позики, укладений між Позикодавцем та Боржником 26 листопада 2019 року та посвідчений О.І. Вепрейчук, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 3279, з усіма змінами та доповненнями до нього, (лімітна сума, відповідно до як буде сформована загальна сума основних зобов`язань Боржника за вищевказаним договором становить 1 208 213 грн 00 коп., термін виконання - 26 Лютого 2020 року)".
У пункті 2.1 Договору поруки сторонами погоджено, що відповідно до умов цього договору, Поручитель поручається за виконання Позичальником зобов`язань перед Позикодавцем за Договором позики в повному обсязі. У разі порушення Позичальником зобов`язань за Договором, Поручитель нестиме солідарну відповідальність з Позичальником за таке порушення в межах всього належного йому (Поручителю) майна.
Надалі ОСОБА_1 та ТОВ "Агроінвест консалтинг" в Договір поруки вносилися зміни шляхом викладання пункту 1 в нових редакціях, а саме:
- 20.02.2020 між Позикодавцем та Поручителем укладено Договір про внесення змін до Договору поруки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.І. Вепрейчук за № 260, відповідно до пункту 1 якого термін виконання Основного договору - 26 травня 2020 року;
- 26.05.2020 між Позикодавцем та Поручителем укладено Договір про внесення змін до Договору поруки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.І. Вепрейчук за № 636, відповідно до пункту 1 якого термін виконання Основного договору - 26 серпня 2020 року;
- 26.08.2020 між Позикодавцем та Поручителем укладено Договір про внесення змін до Договору поруки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.І. Вепрейчук за № 1504, відповідно до пункту 1 якого термін виконання Основного договору - 26 листопада 2020 року;
- 26.11.2020 між Позикодавцем та Поручителем укладено Договір про внесення змін до Договору поруки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.І. Вепрейчук за № 1969, відповідно до пункту 1 якого термін виконання Основного договору - 26 лютого 2021 року;
- 26.01.2021 між Позикодавцем та Поручителем укладено Договір про внесення змін до Договору поруки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.І. Вепрейчук за № 97, відповідно до пункту 1 якого поняття Основного договору в пункт 1 Договору поруки викладено в наступній редакції: "Договір позики, укладений між Позикодавцем та Боржником 26 листопада 2019 року та посвідчений О.І. Вепрейчук, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 3279, з усіма змінами та доповненнями до нього, (лімітна сума, відповідно до якої буде сформована загальна сума основних зобов`язань Боржника за вищевказаним договором становить 2 112 360 грн 00 коп., термін виконання - 26 липня 2021 року)";
- 31.08.2021 між Позикодавцем та Поручителем укладено Договір про внесення змін до Договору поруки, що посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.І. Вепрейчук за № 1649, відповідно до пункту 1 якого поняття Основного договору в пункт 1 Договору поруки викладено в наступній редакції: "Договір позики, укладений між Позикодавцем та Боржником 26 листопада 2019 року та посвідчений О.І. Вепрейчук, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 3279, з усіма змінами та доповненнями до нього, (лімітна сума, відповідно до якої буде сформована загальна сума основних зобов`язань Боржника за вищевказаним договором становить 2 686 010 грн 00 коп., термін виконання - 26 лютого 2022 року)".

У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань з повернення позики ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом про стягнення заборгованості ТОВ "Агроінвест консалтинг", як поручителя. 
Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18.05.2023 по справі №757/25208/22-ц вказаний позову було задоволено та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест консалтинг" на користь ОСОБА_1 - 3 839 703,00 грн заборгованості за Договором позики, 1 083 532, 63 грн пені, 12 405,00 грн судового збору.
12.09.2023 приватним виконавцем Кудрановським Юрієм Володимировичем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження 72765410, на підставі виконавчого листа № 757/25208/22 від 06.09.2023.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 відкрито провадження у справі № 910/13822/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест консалтинг", визнано вимоги кредитора ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест консалтинг" на загальну суму 106 818 698,82 грн; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника з 27.11.2024 тощо.
У подальшому ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою про визнання його кредитором у справі №910/13822/24 про банкрутство ТОВ "Агроінвест консалтинг".
Ліквідатор ТОВ "Агроінвест консалтинг" вказує, що із заяви ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника йому стало відомо про укладення вказаних Договору позики та Договору поруки, у зв`язку із чим він звернувся до суду із даним позовом про визнання недійсним Договору поруки через наявність у цього Договору ознак фраудаторного правочину, оскільки він вчинений на шкоду Позикодавцю, приховуючи справжній намір учасників правочину та не маючи очевидної економічної мети.
На підтвердження доводів, викладених у позовній заяві, позивач долучив до неї наступні докази: копія листа Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 25.12.2024 № 97609/6/26-15-12-01-07 (щодо надання інформації); копія листа арбітражного керуючого Комлика Іллі Сергійовича №02-71/4413 від 02.04.2025 (про припинення повноважень керівника банкрута); копія Договору позики та договорів про внесення змін до нього; копія Договору поруки та договорів про внесення змін до нього; копія договору позики від 12.11.2009 між Велпорт Інтернаціональ Лімітед та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроінвест Консталтинг" та додаткових угод до нього; копія Акту звірки між Geocraft limited та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроінвест Консталтинг" від 31.08.2024; копія Договору №1 відступлення права вимоги (цесії) від 30.09.2024 між ОСОБА_3 та Geocraft limited; копія претензії ОСОБА_3 до ТОВ "Агроінвест Консталтинг" від 05.11.2024; копія Акту звірки між ОСОБА_3 та ТОВ "Агроінвест Консталтинг" від 05.11.2024; копія листа директора ТОВ "Агроінвест Консталтинг" від 07.11.2024 № 4 про визнання заборгованості по договору позики від 12.11.2009; скріншот з Єдиного реєстру боржників щодо ТОВ "Агроінвест Консталтинг"; скріншот з Автоматизованої системи виконавчого провадження щодо ТОВ "Агроінвест Консталтинг".

Заперечуючи проти позову, як у суді першої інстанції, так і у апеляційній скарзі, відповідач посилався на те, що договір поруки був укладений майже за п`ять років до дати, що передувала відкриттю провадження у справі про банкрутство позивача; позичальник ( ОСОБА_2 ) не виконав свої зобов`язання за договором позики і не повернув заборгованість в сумі 3839703,00 грн, у зв`язку із чим відповідач 19.09.2022 звернувся до Печерського районного суду м.Києва про стягнення з ТОВ "Агроінвест Консалтинг", як поручителя, заборгованості за договором позики і рішенням суду від 18.05.2023 у справі №757/25208/22-ц позов було задоволено; договором поруки не регулюються взаємовідносини між поручителем і боржником, а відповідач, як кредитор, має право вимагати виконання зобов`язань як від боржника, так і від поручителя; на дату укладення договору поруки позивач був фінансово спроможним та володів об`єктами нежитлової нерухомості, транспортними засобами та корпоративними правами, тому є помилковими твердження позивача про відсутність фінансової спроможності на дату укладання договору.
На підтвердження доводів, викладених у відзиві, відповідачем було надано суду наступні докази: фотокопія заочного рішення Печерський районний суд міста Києва від 18 травня 2023 року по справі № 757/25208/22-ц, та ухвала від 12 липня 2023 року; фотокопія Інформаціяї з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (щодо належного позивачу нерухомого майна); фотокопія фінансової звітності мікропідприємства ТОВ "Агроінвест консалтинг" за 2019 рік; фотокопія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ТОВ "Агроінвест консалтинг"; фотокопія листа ГУ ДПС у м. Києві щодо надання звіту ТОВ "Агроінвест консалтинг"; фотокопія відповіді №31/26/8041/16-4116-2024 від 25.12.2024 (4895) Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (Філія ГСЦ МВС) Головного сервісного центру МВС щодо належних позивачу транспортних засобів; фотокопія відповіді №08.0/13901 від 19.12.2024 р. Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві щодо належної позивачу техніки.

У відповіді на відзив позивач заперечив проти доводів позивач, а також надав суду пояснення ОСОБА_2 від 10.12.2022 та роздруківка OpenData щодо ТОВ "Агроінвест Консалтинг"
Зазначені пояснення ОСОБА_2 надавались ним Печерському районному суду міста Києва при розгляді ним справи №757/25208/22-ц щодо стягнення заборгованості за договором позики і у вказаних поясненнях зазначено, що отримані від ОСОБА_1 кошти передавались для ведення оптової торгівлі зерном у ТОВ "Агроінвест консалтинг" в особі директора ОСОБА_6 , саме тому ТОВ "Агроінвест консалтинг" і виступив поручителем у даному договорі позики. 

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено фраудаторність спірного Договору поруки, що є підставою для визнання його недійсним. 

Проте, Північний апеляційний господарський суд не погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.
Так, відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. 
Згідно з статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Вирішуючи господарський спір, суд повинен дотримуватися певного алгоритму дій, а саме, з`ясувати, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18.
Таким чином, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Щодо наявності чи відсутності у арбітражного керуючого (ліквідатора) права на звернення до суду із даним позовом, апеляційний господарський суд виходить з наступного. 
Частиною 1 статті 2 КУзПБ встановлено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно визначень, наведених у статті 1 КУзПБ ліквідатор - арбітражний керуючий, призначений господарським судом для здійснення ліквідаційної процедури.
Матеріалами справи підтверджується, що банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест консалтинг" перебуває на стадії ліквідаційної процедури, відкритої постановою Господарського суду міста Києва від 19.03.2025.
Статтею 61 КУзПБ визначено, що ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: приймає у своє відання майно боржника, забезпечує його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; проводить інвентаризацію та визначає початкову вартість майна банкрута; аналізує фінансовий стан банкрута, складає висновок про наявність або відсутність ознак доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій під час провадження у справі про банкрутство за результатом його проведення; виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; формує ліквідаційну масу; заявляє до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості; має право отримувати кредит для виплати вихідної допомоги працівникам, які звільняються внаслідок ліквідації банкрута, який відшкодовується згідно з цим Кодексом позачергово за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута; з дня визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури повідомляє працівників банкрута про звільнення та здійснює його відповідно до законодавства України про працю. Виплата вихідної допомоги звільненим працівникам банкрута провадиться ліквідатором у першу чергу за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута, або отриманого для цієї мети кредиту; заявляє в установленому порядку заперечення щодо заявлених до боржника вимог поточних кредиторів за зобов`язаннями, які виникли під час провадження у справі про банкрутство і є неоплаченими; подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.
Відповідно до частини 2 статті 7 КУзПБ господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, зокрема, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником.
Отже, на стадії ліквідаційної процедури КУзПБ визначив повноваження ліквідатора щодо подання до суду заяв про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника, а також щодо вжиття заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.
Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що арбітражний керуючий - ліквідатор боржника має право на звернення в порядку статей 7, 61 КУзПБ в межах справи про банкрутство боржника з позовом до суду про визнання недійсним правочинів боржника та третіх осіб з метою повернення майна банкрута.
Предметом розгляду даного спору є матеріально-правова вимога арбітражного керуючого - ліквідатора боржника до відповідача про визнання недійсним правочину - Договору поруки з підстав його фраудаторності, оскільки він вчинений на шкоду Позикодавцю, приховуючи справжній намір учасників правочину та не маючи очевидної економічної мети.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. 
Права та обов`язки між сторонами у даній справі виникли на підставі Договору поруки, який укладений між позивачем та відповідачем, за яким позивач поручився за виконання зобов`язань ОСОБА_2 по Договору позики. 
Так, за приписами статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
Згідно частин 1, 2 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Частиною 1 статті 555 ЦК України встановлено, що у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов`язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 скористався своїм правом подати позов до поручителя - ТОВ "Агроінвест консалтинг" та заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18.05.2023 по справі №757/25208/22-ц вказаний позову було задоволено та стягнуто з ТОВ "Агроінвест консалтинг" на користь ОСОБА_1 - 3 839 703,00 грн заборгованості за Договором позики, 1 083 532, 63 грн пені, 12 405,00 грн судового збору.
Вказане рішення наразі не скасоване та набрало законної сили. 
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015р. № 6-301цс15 та підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23.05.2018 у справі №916/5073/15).
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до статті 16 ЦК України, є визнання правочину недійсним.
Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки, сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 02.10.2019 у справі №587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі №911/2129/17, від 19.11.2019 у справі №918/204/18).
Водночас, розгляд та захист порушених прав у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що інститут визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливого справедливого задоволення вимог кредиторів. 
Стаття 42 КУзПБ визначає спеціальні підстави для заявлення вимог про визнання недійсними правочинів за участю боржника, вчинених ним після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство.
Однак згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду, зокрема, викладеною в постановах від 28.10.2021 у справі №911/1012/13, від 02.06.2021 у справі №904/7905/16, укладення боржником договору поза межами відповідного "підозрілого періоду" (одного або трьох років, що передували відкриттю справи про банкрутства), визначеного, відповідно, статтею 20 Закону про банкрутство або статтею 42 КУзПБ, не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України чи інших законів.
Провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест консалтинг" було відкрито ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2024, а оспорюваний правочин був вчинений 26.11.2019, тобто поза межами "підозрілого періоду", однак, згідно вищенаведених правових позицій Верховного Суду, це не позбавляє арбітражного керуючого - ліквідатора права звернутись до суду з позовом про визнання його недійсним.
Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які мають право розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною 3 статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, й це передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор має право розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. 
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані зі зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.
Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.
Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності з огляду на презумпцію фраудаторності правочину, вчиненого боржником на шкоду кредиторам.
Подібні за змістом висновки, зокрема, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.
Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові також зауважила, зокрема, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Водночас, остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.
Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.
Вступаючи у договірні відносини щодо поруки по боргах третіх осіб, учасники такого договору поруки, з урахуванням категорії "підприємницького ризику" та фраудаторності, у розрізі регулювання відносин неплатоспроможності повинні розкрити суду ті реальні мотиви, з яких вони виходили при укладенні спірного правочину, які б підтверджували реальні ринкові наміри учасників такого правочину щодо отримання прибутку при здійсненні звичайної ринкової діяльності.
Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.
Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:
- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі); 
- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);
- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.
Відносно критеріїв (ознак), за якими, згідно доводів позивача, спірний правочин може бути кваліфікований як фраудаторний, апеляційний господарський суд, з врахуванням сталих правових позицій Верховного Суду, зазначає наступне.
Позивач вказує на відсутність економічної мети для поручителя внаслідок укладення такого Договору поруки та легітимної мети.
Згідно статті 558 ЦК України поручитель має право на оплату послуг, наданих ним боржникові.
Однак, позивачем не надано доказів звернення до боржника ( ОСОБА_2 ) з метою встановлення взаємовідносин між ним та поручителем, наявності чи відсутності між ними угоди про оплату послуг поруки, трудових, корпоративних чи інших відносин. 
При цьому, позивачем надані пояснення ОСОБА_2 , які надавались останнім у справу №757/25208/22-ц щодо стягнення заборгованості за договором позики і у вказаних поясненнях зазначено, що отримані від ОСОБА_1 кошти передавались для ведення оптової торгівлі зерном у ТОВ "Агроінвест консалтинг" в особі директора ОСОБА_6 , тобто кошти використовувались самим товариством для здійснення господарської діяльності.
Позивач також вказує, що позовна заява щодо стягнення заборгованості за Договором позики була подана виключно до Поручителя.
Однак, за приписами статті 554 ЦК України та пункту 2.1 Договору поруки боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, а згідно частини 1 статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Отже, пред`явлення позову лише до поручителя є правом позикодавця, яким останній може користуватись на власний розсуд. 
Позивач також вказує, що 13.12.2021, за декілька місяців до настання моменту виконання своїх договірних зобов`язань, відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, змінилась частка в статутному капіталі засновника поручителя з 10000 000 грн на 2 757 287 грн, що майже тотожна сумі позики за Договором поруки.
Однак позивачем не обґрунтовано, яким чином зміна розміру статутного капіталу вливає на чинність договору поруки, укладеного за два роки до такої зміни.
Позивач у позовній заяві також вказує, що відсутність фінансової спроможності поручителя на прийняття фінансового зобов`язання у розмірі 2686010,00 грн можливості його виконання як на дату укладання Договору поруки, так і у майбутньому.
При цьому він посилається на ненадання документів керівником Поручителя ОСОБА_4 , відповідь Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 25.11.2024 про те, що фінансова звітність Поручителя за 2021-2023 роки відсутня, рішення Київського окружного адміністративного суду від 24.01.24 по справі № 320/27207/23, яким стягнуто з розрахункових рахунків ТОВ "Агроінвест Консалтинг" податковий борг у розмірі 57902,26 грн, а також позивач вказує, що за даними OpenDataBot щодо фінансових показників Поручителя за 2020 рік, чистий прибуток Поручителя був -11 360 800 грн. 
Так, згідно наданих позивачем відомостей на сайті Опендатабот, які були додані до відповіді на відзив на позовну заяву, фінансові показники за 2020 рік - Дохід 11 369 300 грн, чистий прибуток -11 360 800 грн, активи 38 664 900 грн, зобов`язання 97 011 300 грн. Також у вказаних відомостях зазначено, - 07.10.2021 доданий бенефіціарний власник - ОСОБА_4 ; 13.12.2021 Змінилась частка в статутному капіталі засновника 10 000 000 грн - 2 757 287 грн; 23.02.2024 Змінився керівник ОСОБА_6 - ОСОБА_4 .
У той же час, з матеріалів справи вбачається, що за даними Фінансової звітності мікропідприємства (Додаток 2 до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 25 "Спрощена фінансова звітність"), за 2019 рік, у ТОВ "Агроінвест консалтинг" наявний прибуток у розмірі 5 683 400,00грн, отже на дату укладання спірного Договору поруки товариство було прибутковим.
Позивач також вказує, що не вбачається існування ознак можливості реального виконання зобов`язання і у зв`язку з наявністю значних грошових зобов`язань Поручителя перед іншими контрагентами на момент укладання оскаржуваного договору.
В обґрунтування вказаних доводів позивач посилається на те, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 по справі 910/13822/24 визнано вимоги кредитора фізичної особи ОСОБА_3 до Поручителя на загальну суму 106 818 698, 82 грн. 
Вказані вимоги виникли на підставі Договору позики від 12.11.2009, укладеного 12.11.2009 між "Велпорт Інтераціональ Лімітед" (у подальшому 21.11.2012 замінено на компанію "Геокрафт Лімітед") та ТОВ "Агроінвест консалтниг", на виконання якого Компанія надала ТОВ "Агроінвест консалтниг" позику в повному обсязі - 1 300 000,00 доларів США.
Строк повернення вказаної позики неодноразово продовжувався і Додатковою угодою № 5 від 01.04.2016 термін виконання зобов`язання змінено на 09.11.2021.
30.09.2024 "Геокрафт Лімітед" уклало з ОСОБА_3 . Договір №1 відступлення права вимоги (цесії), за яким відступила останній право вимоги за зобов`язаннями, що виникли на підставі Договору від 12.11.2009 року та всіх додаткових угод до цього Договору.
Отже, на момент укладення спірного Договору поруки строк виконання за вказаним Договором позики від 12.11.2009 не настав, а тому твердження позивача про те, що даний факт може свідчити про укладання оскаржуваного договору одразу з метою шкоди кредитору, ґрунтується на припущеннях. 
Позивач також вказує, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2025 по справі №910/13822/24 визнано вимоги кредитора ПрАТ "Акціонерна компанія "Київводоканал" на суму 17 476,60 грн, які виникли як плата у зв`язку зі скидом стічних вод Поручителем без умов на скид стічних вод у період з 01.01.2021 по 31.10.2023 і не були на письмову вимогу кредитора сплачені в досудовому порядку, що також свідчить про фінансову неспроможність Поручителя у зазначений період.
Однак, при цьому позивачем не враховано, що вказана письмова вимога була направлена наприкінці 2023 року, тобто через чотири роки після укладення Договору поруки, тому це не може свідчити про фінансову неспроможність Поручителя на час укладання спірного Договору.
Позивач також вказував, що Єдиний державний реєстр судових рішень містить інформацію про зобов`язання Поручителя за рішеннями Господарського суду міста Києва по справах: №910/12536/20 від 11.11.2020, №910/6155/20 від 07.08.2020, №910/20100/21 від 30.05.2022, №910/3992/21 від 19.07.2021, №910/3140/21 від 27.04.2021, №910/20134/20 від 01.03.2021, №910/19589/20 від 17.02.2021, за якими відповідачем було ТОВ "Агроінвест консалтинг" і з нього стягнута заборгованість. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 210 ГПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, з урахуванням підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18, постанови Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 914/1574/23, від 02.07.2024 у справі № 910/12295/23, від 14.05.2024 у справі № 910/4437/23).
Заключною стадією процесу доказування є дослідження та оцінка доказів судом. Дослідження доказів - це процесуальна діяльність суду та інших учасників господарського процесу щодо безпосереднього сприйняття і вивчення в судовому засіданні фактичних даних, якими сторони обґрунтовують свої вимоги чи заперечення, а проведеною оцінкою доказів завершується весь процес доказування. Результати оцінки доказів знаходять відображення в мотивувальній частині судового рішення, в якому суд зобов`язаний вказати, які факти судом встановлені, на основі яких доказів, які докази були відкинуті судом і з яких мотивів. Оцінка зібраних доказів здійснюється з точки зору їх достовірності, повноти, несуперечності, достатності на основі внутрішніх переконань.
Позивач, посилаючись на вказані судові рішення, їх копії до матеріалів справи не надав, а також не заявляв клопотань про дослідження цих рішень в судовому засіданні у Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні процитував доводи позивача щодо існування вказаних рішень та про розмір стягнення за ними і зробив висновок про те, що сума невиконаних грошових зобов`язань Поручителя станом на момент взяття на себе зобов`язання за Договором поруки зі змінами та на момент настання терміну його виконання становив більше 2 мільйонів гривень лише за незаявленими вимогами кредиторів.
Однак, при цьому судом першої інстанції, в порушення наведених приписів процесуального законодавства, в судовому засіданні зміст вказаних рішень не досліджувався, про що свідчать протоколи судових засідань. 
Позивач також вказував, що за даними Єдиного реєстру боржників та Автоматизованої системи виконавчого провадження за Поручителем є відкриті виконавчі провадження ВП 70915108 та ВП 69383342, стягувачем за яким є Товариство з обмеженою відповідальністю "Легалліс Україна", що свідчить про невиконання рішень судів по справам № 910/20100/21 та № 910/3992/21, якими з Поручителя стягнуто більше 1 мільйона гривень у зв`язку з невиконанням зобов`язань, що виникли на підставі договору позики за 2019 рік і даний факт, за доводами позивача, також побічно свідчить про фінансову неможливість бути Поручителем за оскаржуваним договором. 
Однак, з наданих відповідачем даних Єдиного реєстру боржників та Автоматизованої системи виконавчого провадження неможливо встановити строк виконання зобов`язань ТОВ "Агроінвест консалтинг" перед ТОВ "Легалліс Україна", тому доводи позивача, що це свідчить про фінансову неможливість бути поручителем, є припущеннями. 
Крім цього, апеляційний господарський суд зауважує, що згідно визначень у статті 1 КУзПБ неплатоспроможність - це неспроможність боржника (іншого, ніж страховик або кредитна спілка) виконати після настання встановленого строку грошові зобов`язання перед кредиторами не інакше, як через застосування процедур, передбачених цим Кодексом.
Відтак, при настанні неплатоспроможності у боржника відповідно до положень КУзПБ певний перелік зобов`язань і обмежень. Зокрема, згідно абзацу 1 частини 6 статті 34 КУзПБ боржник зобов`язаний у місячний строк звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі у разі, якщо задоволення вимог одного або кількох кредиторів призведе до неможливості виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами (загроза неплатоспроможності), та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У той же час, позивачем не доведено обставини щодо фінансового стану боржника, розміру його зобов`язань та активів станом на день укладення спірного Договору поруки, а також обставини щодо того, чи боржник взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним та щодо того, чи виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим внаслідок укладення спірного Договору поруки. 
Апеляційний господарський суд також враховує, що матеріалами справи підтверджується наявність у ТОВ "Агроінвест консалтинг" на час укладання спірного Договору поруки нерухомого майна (двох нежитлових приміщень у місті Києві), транспортних засобів (п`яти автомобілів), техніки (навантажувача, комбайна, тракторів), а також корпоративних прав у ДП "Лугове" (частка 1500000,00 грн., що складає 100% від статутного капіталу).
З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, враховуючи наведені норми чинного законодавства та встановлені фактичні обставини справи, Північний апеляційний господарський суд прийшов до висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним спірного правочину, оскільки позивачем належними і допустимими доказами не доведено наявності у ньому ознак фраудаторності, а тому позовні вимоги є недоведеними, не обґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.
Таким чином, Північний апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 21 січня 2026 року прийняте із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 277 ГПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Згідно частини 14 ст.129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги та відмовою у задоволенні позову, понесені відповідачем судові витрати за розгляд справи покладаються на позивача. 
Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
2. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21 січня 2026 року.
3. У позові відмовити. 
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроінвест консалтинг" (Адреса: 01015, м. Київ, вулиця Князів Острозьких, 46/2, квартира 10, код ЄДРПОУ: 36086428) на користь ОСОБА_1 (Адреса: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) - 7267,50 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. 
5. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва. 
6. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.
7. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 05.06.2026.

Головуючий суддя Т.П. Козир 

Судді В.О. Пантелієнко

М.Л. Доманська