ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 359/659/16
провадження № 61-6117св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Литвиненко І. В.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, Воронківська сільська рада Бориспільського району Київської області, ОСОБА_3 ,
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 25 серпня 2023 року під головуванням судді Журавського В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2024 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Кафідової О. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, Воронківська сільська рада Бориспільського району Київської області, ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна в натурі,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
1. У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому, з урахуванням заяви від 01 жовтня 2019 року про зміну предмета позову, просила:
- визнати земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер 3220881701:01:001:0110, яка розташована у АДРЕСА_1 та розташований на ній об`єкт незавершеного будівництва спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 ;
- визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 
0,2500 га, кадастровий номер 3220881701:01:001:0110, яка розташована у АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 частину розташованого на цій земельній ділянці об`єкта незавершеного будівництва;
- поділити в натурі у рівних частках земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер 3220881701:01:001:0110, яка розташована у АДРЕСА_1 та розташований на ній об`єкт незавершеного будівництва, а в разі неможливості поділу вказаного майна стягнути з 
ОСОБА_2 на користь позивача компенсацію у розмірі вартості її частки у цьому майні.
2. Позов ОСОБА_1 мотивувала тим, що з травня 2007 року по квітень 2015 року вона проживала разом з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. 
3. 03 жовтня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. Згідно з рішенням Вороньківської сільської ради Бориспільського району від 30 листопада 2007 року 
№ 366-25-V ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку була передана у власність земельна ділянка площею 0,2500 га.
4. Наприкінці 2007 року придбаний житловий будинок був знесений та в період з 2008 року по 2014 рік на вказаній земельній ділянці вони збудували житловий будинок площею 150,6 кв. м з надвірними будівлями та спорудами, який на даний час не введений в експлуатацію, а право власності на нього не зареєстроване. 
5. Вважає спірний будинок спільною сумісною власністю сторін, оскільки він збудований під час проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю та за рахунок спільних коштів. 
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
6. Бориспільський міськрайонний суд Київської області рішенням від 10 серпня
2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
7. Рішення суду першої інстанції було мотивоване тим, що ОСОБА_1 відповідними доказами не підтверджила факт проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу саме на час придбання останнім спірного житлового будинку та будівництва житлового будинку, а саме по собі звернення до клініки репродуктивної медицини не свідчить про існування відносин, притаманних подружжю. Відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що придбаний відповідачем на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 03 жовтня 2007 року житловий будинок АДРЕСА_1 , а також побудований на спірній земельній ділянці, яка знаходиться за вищевказаною адресою та приватизована відповідачем, незавершений будівництвом будинок з надвірними будівлями, були придбані (побудовані) за рахунок коштів позивачки, чи за їх спільні з ОСОБА_2 кошти. При цьому ухилення відповідача від участі в судовій будівельно-технічній експертизі не доводить обґрунтованість позову.
8. Постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишене без змін.
9. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що належними та допустимими доказами факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки з відповідачем на час придбання ним спірного житлового будинку та будівництва нового житлового будинку не підтверджено. Докази на підтвердження того, що придбаний ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами на 
АДРЕСА_1 , а також побудований на спірній земельній ділянці, яка розташована за вищевказаною адресою та приватизована відповідачем, незавершений будівництвом будинок з надвірними будівлями, були придбані (побудовані) за рахунок коштів позивачки, чи за їх спільні з ОСОБА_2 кошти, не надано. Згідно з повідомленням про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної експертизи 
від 21 вересня 2017 року неможливо надати висновок експертизи, у тому числі щодо встановлення періоду здійснення будівництва об`єкта незавершеного будівництва, розташованого на спірній земельній ділянці, оскільки клопотання експертів щодо проведення натурального обстеження (доступу до об`єктів дослідження) не задоволено. Проте посилання позивачки на вимоги статті 109 ЦПК України та на те, що оскільки позивач ухилявся від участі в експертизі, тому слід встановити факт, що будівництво нового житлового будинку з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 , здійснювалось з 2008 року по 2014 рік, він готовий до експлуатації, безпідставні, так як відсутні докази на підтвердження того, що це новостворене нерухоме майно будинок та надвірні споруди не є самочинним будівництвом, воно збудовано у відповідності до будівельних норм та правил, а також з дотриманням проекту.
10. Верховний Суд постановою від 12 червня 2019 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 задовольнив. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 15 січня 2018 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.
11. Суд касаційної інстанції вказав, що суди в порушення норм процесуального права не встановили фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений можливості встановити ці обставини. 
12. Верховний Суд зауважив, що суди у порушення вищевказаних положень закону, зазначаючи, що позивачкою не підтверджено проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 на час придбання ним спірного житлового будинку (будівництва нового житлового будинку), не надали належної правової оцінки тому, що з 2012 року по 2015 рік сторони відвідували клініку репродуктивної медицини «Надія», в якій останні брали участь у програмі штучного запліднення. Крім того, суди встановили, що відповідач проживав у квартирі, право власності на яку зареєстроване за позивачем, сплачував за неї комунальні послуги, користувався транспортними засобами, які також зареєстровані за ОСОБА_1 , що ним не спростовано. 
13. Вказав, що для доведення факту, що за час спільного проживання сторони здійснювали будівництво житлового будинку з 2008 року по 2014 рік, позивач просила і суд призначив судову будівельно-технічну експертизу, яка не проведена у зв`язку з ухиленням відповідача від участі у ній. Зауважив, що проведення цієї експертизи є важливим, оскільки може довести будівництво будинку за час спільного проживання сторін.
14. Бориспільський міськрайонний суд Київської області рішенням від 25 серпня
2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
15. Київський апеляційний суд постановою від 20 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2023 року без змін.
16. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволення позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції зауважували про доведеність факту проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім`єю як жінки та чоловіка без шлюбу починаючи з 2008 року і по 2015 рік. 
17. Зауважили, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження придбання житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який був розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 
2007 року за спільні кошти, а тому суди вважали, що були відсутні підстави для висновку, що цей житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами був придбаний ОСОБА_2 03 жовтня 2007 року у спільну сумісну власність.
18. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання права 
ОСОБА_1 на частину спірної земельної ділянки суди вказали, що вона була набута ОСОБА_2 на підставі рішення Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 30 листопада 2007 року № 366-25-V, а тому є його особистою приватною власністю. 
19. Встановивши, що придбаний 03 жовтня 2007 року ОСОБА_2 житловий будинок був знесений, та врахувавши ту обставину, що будівництво спірного домоволодіння не завершене, будинок не введений в експлуатацію, суди вважали відсутніми підстави для визнання його об`єктом права спільної сумісної власності та поділу, а також визнання права власності за позивачем на 1/2 частину земельної ділянки. 
20. Апеляційний суд додатково зазначав, що заявляючи вимоги про визнання спільною сумісною власністю об`єкта незавершеного будівництва на земельній ділянці позивач взагалі не визначила на який саме об`єкт незавершеного будівництва із збудованих вона просить визнати право спільної сумісної власності та що вона розуміє під таким об`єктом, а суд позбавлений можливості самостійно визначити об`єкт, на який претендує ОСОБА_1 , при тому, враховуючи також і те, що на вказаній земельній ділянці було збудовано декілька об`єктів.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
21. У квітні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Гудзера Т. С. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2024 року в якій просив оскаржені судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
22. Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.
23. Представник заявника зазначає, що суди не надали належної оцінки та не звернули увагу на ту обставину, що спірне нерухоме майно було побудоване на відведеній для цього земельній ділянці та на підставі відповідного дозвільного документа, у зв`язку із чим це майно не є самочинним будівництвом, а положення частини другої статті 376 ЦК України за яким особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, не застосовується до спірного майна.
24. Вважає, що правовий аналіз приписів статті 331 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток кожного з подружжя. Суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін. 
25. Вищенаведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 495/5454/17, від 16 червня 
2021 року у справі № 299/2490/16-4 та у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 369/8539/19, від 27 березня 2024 року у справі № 686/2303/19 де вказано, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін. 
26. Представник заявника зазначає, що наявні підстави для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 в частині неможливості визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділу об`єктів незавершеного будівництва, які не є самочинним будівництвом, адже законом встановлений такий спосіб захисту порушеного права як визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, яке не є самочинним, його поділ, тощо.
27. Касаційна скарга також містить арґумент про те, що суди припустилися порушення норм процесуального права, адже безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про призначення експертизи, оскільки призначені у справі експертизи не були проведені саме з вини відповідача, який вчиняв дії, які перешкоджали їх проведенню - відповідач не допускав експертів до об`єкта дослідження. 
28. Зауважила, що встановлення варіантів поділу нерухомого майна та суми компенсації, на яку може розраховувати позивач, є основною умовою для забезпечення ефективного захисту порушеного права, за яким вона звернулася до суду. 
29. Висновок апеляційного суду про невизначення позивачем об`єктів, на які вона просила визнати право власності, не узгоджується із вказівками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 червня 2019 року у цій справі, адже суд зазначав, що для доведення факту, що за час спільного проживання сторони здійснювали будівництво житлового будинку з 2008 року по 2014 рік, позивачка просила і суд призначив судову будівельно-технічну експертизу, яка не проведена у зв`язку з ухиленням відповідача від участі у ній.
30. Вважає, що суди не взяли до уваги те, що у позивача відсутній доступ до об`єкта дослідження, а обставини, для з`ясування яких позивач заявляла експертизу входять до предмета доказування, однак надати інші докази для підтвердження цих обставин позивач позбавлений можливості, а тому в порушення статей 12, 76, 102, 103 ЦПК України відмовили у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи.
31. Також вказує, що суди помилково стверджували, що позивач не позбавлена можливості самостійно провести судову експертизу.
32. Доводом касаційної скарги також є те, що наразі відсутній висновок Верховного Суду про застосування частини другої статті 364 ЦК України, частини четвертої статті 70 СК України, частини першої статті 2 ЦПК України, частини першої статті 6 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод при розгляді позовної вимоги про поділ як спільного майна подружжя об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який не зареєстроване у встановленому законом порядку, а у випадку неможливості такого поділу присудження на користь позивача відповідної компенсації. Вказані норми при розгляді таких позовних вимог мають застосуватися так, що у випадку висновку суду про те, що поділ об`єкта незавершеного будівництва між сторонами не допускається законом та є неможливим, через що сторони є лише співвласниками матеріалів, використаних під час будівництва, з відповідача на користь позивача одночасно стягувалася б компенсація у розмірі вартості частки останнього у цьому майні.
33. Суди не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18, де зазначено, що законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
34. Також суди не врахували правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 06 липня 2022 року у справі № 552/5178/19.
35. Представник заявника покликається також і на ту обставину, що зробивши висновок про проживання сторін однією сім`єю починаючи з 2008 року на підставі проживання ОСОБА_2 у квартирі ОСОБА_1 , що підтверджується письмовими доказам, суди безпідставно не оцінили ці докази у сукупності із показами ОСОБА_4 , з яких вбачається, що сторони, як подружжя, почали разом проживати у квартирі позивача, що найменше з серпня 2007 року.
36. Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
37. У поданому у червні 2024 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 у задоволенні касаційної скарги просив відмовити, а оскаржені судові рішення залишити без змін.
38. Вважає, що аргументи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи суди правильно встановили характер правовідносин, які сформувались між сторонами, повно з`ясували всі фактичні обставини справи та надали їм належну оцінку, а тому їх висновки про відсутність підстав для задоволення позову правильні. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
39. Верховний Суд ухвалою від 13 травня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Бориспільського міськрайонного суду Київської області.
40. 28 травня 2024 року цивільна справа № 359/659/16 надійшла до Верховного Суду.
41. Верховний Суд ухвалою від 30 червня 2025 року зупинив касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 607/10858/22 (провадження № 14-138цс24).
42. Верховний Суд ухвалою від 29 квітня 2026 року поновив касаційне провадження та призначив справу до розгляду колегією у складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
43. Суди встановили, що 03 жовтня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого 
ОСОБА_2 придбав житловий будинок АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 (а. с. 36, 37, том 1).
44. Рішенням Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 30 листопада 2007 року № 366-25-У ОСОБА_2 була передана у власність земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 (а. с. 38, том 1).
45. На підставі цього рішення ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером 3220881701:01:001:0110, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 39, 40, 
том 1).
46. Після передачі земельної ділянки у власність, придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року житловий будинок був знесений та на ній був збудований новий будинок площею 150,6 кв. м з надвірними будівлями та спорудами, який в експлуатацію не введений.
47. 13 червня 2013 року ОСОБА_2 подав до ІДАБК у Київській області повідомлення про початок виконання будівельних робіт № КС062131640714 (а. с. 156, 157, том 1) в якому повідомив про будівництво житлового будинку та господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 .
48. Згідно з відомостями з технічного паспорта на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який був виготовлений 10 липня 2013 року КП БРР БР«БТІ», на земельній ділянці з кадастровим номером 3220881701:01:001:0110 побудований двоповерховий житловий будинок літера «А-2», площею 104 кв. м, літня кухня літера «Б», гараж літера «В», оглядова яма гаражна «Г», огорожа літера «N 1», ворота «N 2», хвіртка літера «N 3», ганок літера «а 1», балкон літера «а 2», балкон літера «а 3», балкон літера «а 4», колонка питна літера «К», яма вигрібна «Л» (а. с. 115-120, том 3).
49. 30 грудня 2015 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 , що підтверджено рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 
2016 року (а. с. 111-119, том 2).
50. Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомила, що подружжя ОСОБА_6 заселилось у житловий будинок у 
АДРЕСА_2 одночасно з нею та проживали на одному поверсі. Вони разом приймали участь у створенні ОСББ. Вперше свідок познайомилась зі сторонами у справі в серпні 2007 року. Зі слів ОСОБА_1 свідку відомо про те, що вони будували будинок. У вказаній квартирі сторони прожили близько чотирьох років та з`їхали. Свідок підтвердила, що на фото № 1 (а. с. 18, том 1) зображений 
ОСОБА_2 .
51. Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомила, що ОСОБА_1 є її племінницею. У 2007 році ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 приїжджали до свідка на 50-ти річчя та, починаючи з того часу, вони часто відвідували свідка, приїжджали також батьки ОСОБА_2 . ОСОБА_8 та ОСОБА_2 проживали у цивільному шлюбі, будували разом будинок. Свідок ніколи не бачила будинок, який будувався сторонами у справі, проте їй відомо про те, що сторони проживали разом у квартирі у м. Бровари. Свідок вказала осіб, які зображені на фото № 2 (а. с. 18, 
том 1) та повідомила, що події, які на ньому зафіксовані відбувались у серпні 
2007 року.
52. Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 повідомив, що з 
ОСОБА_2 він познайомився у 2007 році. В цьому ж році ОСОБА_2 почав проживати з ОСОБА_1 , яка є двоюрідною сестрою свідка. ОСОБА_2 приймав участь у ремонті квартири у м. Бровари. ОСОБА_2 також був присутнім на дні народженні матері свідка у м. Шостка. Свідок також відвідував будинок у 
с. Вороньків, який на той час був в процесі будівництва. ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 разом приїжджали в гості до свідка у м. Житомир.
53. Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомив, що з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 познайомився у 2007 році, вони потоваришували, їздили разом на відпочинок, їздили у с. Вороньків на будівництво будинку. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 жили як чоловік та дружина. Свідок вказав, що будівництвом будинку в с. Вороньків сторони у справі займались разом. ОСОБА_1 займалась дизайном, а ОСОБА_2 підвозив будівельні матеріали.
54. Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомила, що вона була другом сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Свідок познайомилась з ними під час роботи в магазині «Велика кишеня». Вони спілкувалась, відвідували один одного. Свідку відомо про те, що в 2011 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали як пара та разом будували будинок, зокрема ОСОБА_2 демонстрував свідку будинок, розташування кімнат. В свою чергу, ОСОБА_1 купувала гардини на вікна та інше в будинок. З цієї підстави свідок вважала, що вони проживають як чоловік та жінка.
55. Допитана у судовому засіданні в якості свідка позивач повідомила, що 
з 19 квітня 2007 року вона та ОСОБА_2 почали зустрічатись та проживати разом як подружжя. Влітку того ж року вони разом їздили на день народження до матері ОСОБА_2 та подарували їй пральну машинку. З часу спільного проживання вони разом почали планувати придбання будинку і земельної ділянки. У жовтні 
2007 року була придбана земельна ділянка та знесений старий житловий будинок. Вказане нерухоме майно було зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 . Позивач вказала на те, що вони з ОСОБА_2 проживали як подружжя, планували народження дітей та з цією метою звертались до клініки репродуктивної медицини.
56. Зі змісту договору від 18 лютого 2008 року, укладеного між ТОВ «Емвей Україна», з однією сторони, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з іншої сторони 
(а. с. 14, том 1), постанов у справах про адміністративні правопорушення від 11 липня 2010 року та від 19 травня 2013 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП (а. с. 15, 16, том 1), протоколу про адміністративне правопорушення від 19 березня 2013 року (а. с. 17, том 1) адреса місця проживання ОСОБА_2 зазначена: 
АДРЕСА_3 .
57. Згідно висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 27 вересня 2017 року № 6096/6097/17-32 підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «підпис платника» у квитанції КП «Броваритеплоенергомережа» виконаний рукописним способом, без попередньої технічної підготовки та технічних засобів. Рукописні записи у квитанції КП «Броваритеплоенергомережа» на 01 лютого 
2009 року, квитанції ВАТ «Київоблгаз» від 22 березня 2008 року виконані 
ОСОБА_2 . Підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «підпис платника» у квитанції КП «Броваритеплоенегомережа» на 01 лютого 2009 року виконаний не ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 (а. с. 78-81, том 2).
58. Протягом 2012-2014 років ОСОБА_12 та ОСОБА_2 подорожували спільно, що підтверджується відомостями Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а. с. 57, 58, 119, 120, том 1). Зокрема, 16 січня 2012 року сторони разом на автомобілі з реєстраційним номером НОМЕР_1 перетнули кордон у пункті пропуску Шегині та повернулись до України 
25 січня 2012 року; 14 червня 2012 року сторони разом на автомобілі з реєстраційним номером НОМЕР_1 перетнули кордон у пункті пропуску Платонове та повернулись до України 15 червня 2012 року; 24 січня 2013 року сторони разом на автомобілі з реєстраційним номером НОМЕР_1 перетнули кордон у пункті пропуску Шегині та повернулись до України 04 лютого 2013 року; 29 жовтня 2014 року сторони разом виїхали до Тбілісі та повернулись до України 02 листопада 2014 року; 30 листопада 2014 року сторони разом на автомобілі з реєстраційним номером НОМЕР_2 перетнули кордон у пункті пропуску Нові Яриловичі та повернулись до України 
05 грудня 2014 року.
59. З фотоілюстрацій (а. с. 18-27, том 1) суди встановили, що в період з травня 
2007 року по жовтень 2014 роки позивач та ОСОБА_2 разом відпочивали, відвідували друзів, святкували весілля, дні народження друзів та рідних.
60. В період з 2012 по 2015 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом проходили лікування у клініці «Надія» як пацієнти та брали участь у програмі штучного запліднення, що підтверджується довідкою від 15 березня 2016 року, виданою директором клініки Зукін В. Д., копією медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 , копіями медичних досліджень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . При цьому, ОСОБА_1 в останнє відвідувала клініку 26 березня 2015 року, а 
ОСОБА_2 28 березня 2015 року та в цей день написав заяву на ім`я директора клініки з проханням не проводити програму переносу розмноження ембріонів 
ОСОБА_1 без його письмової згоди (а. с. 89, 90-92, 93-117, том 1).
Позиція Верховного Суду 
61. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
62. Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
63. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
64. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
65. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
66. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
67. У частині другій статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
68. До членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (постанова Верховного Суду 
від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17).
69. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).
70. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (частини перша та друга статті 21 СК України).
71. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
72. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
73. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
74. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження 
№ 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
75. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі 
№ 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено висновок, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Для того щоб визначити джерело придбання спірного нерухомого майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них.
76. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
77. Отже, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.
78. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
79. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
80. У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
81. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
82. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
83. Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
84. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
85. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі 
№ 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зазначено, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
86. Не погоджуючись із висновками судів та наполягаючи на тому, що мав бути встановлений факт спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу саме з травня 2007 року, а не з 2008 року, представник заявника у касаційній скарзі покликався на те, що суди безпідставно не оцінили ці докази у сукупності із показаннями свідка ОСОБА_4 , з яких вбачається, що сторони, як подружжя, почали разом проживати у квартирі позивача що найменше з серпня 2007 року.
87. Колегія суддів вважає такі арґументи необґрунтованими з огляду на таке.
88. Зі змісту оскаржених судових рішень відомо, що свої висновки щодо встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з 2008 року по 2015 рік суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовував оцінкою відомостей, наданих допитаними свідками та письмовими доказами. 
89. Суди врахували обставини оплати ОСОБА_2 вартості спожитих житлово-комунальних послуг за місцем спільного проживання у м. Бровари та висновок судово-почеркознавчої експертизи від 27 вересня 2017 року якою було підтверджено, що саме ОСОБА_2 , як платник, підписував квитанції про сплату житлово-комунальних послуг за цією адресою. Обставину визначення 
ОСОБА_2 свого місця проживання у квартирі, яка належить на праві власності ОСОБА_1 при складанні щодо нього протоколів про адміністративні правопорушення, а також при укладенні у 2008 році договору з ТОВ «Емвей Україна». Суди також врахували відомості Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України протягом 2012-2014 років, якими було підтверджено, що ОСОБА_12 та ОСОБА_2 спільно подорожували. А також обставину того, що у період з 2012-2015 роки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проходили лікування у клініці «Надія» як пацієнти та брали участь у програмі штучного запліднення.
90. Крім того суди надали оцінку показанням свідка ОСОБА_4 , яка повідомила, що познайомилась з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у серпні 2007 року, коли вони заселилися у житловий будинок у м. Броварах. Вони разом приймали участь у створенні ОСББ. Зі слів ОСОБА_1 свідку відомо, що вони з 
ОСОБА_2 будували будинок.
91. З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що суди надали належну оцінку зібраним у справі доказам щодо встановлення періоду проживання сторін однією сім`єю як жінки та чоловіка без шлюбу.
92. Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 заявляв клопотання про відтворення звукозапису допиту свідків для уточнення часу, з якого сторони проживали спільно однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, однак під час його обговорення зняв його з розгляду.
Щодо вимоги про визнання земельної ділянки та розташованого на ній об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 .
93. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
94. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
95. Питання ефективності такого способу захисту порушеного права, як визнання певного майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, вже перебувало на вирішенні Великої Палати Верховного Суду, а саме у справі № 523/14489/15.
96. У постанові від 23 січня 2024 року, ухваленій у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. 
97. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
98. З огляду на викладене вимога позову, заявлена в цій справі, про визнання невведеного в експлуатацію будинку та земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності подружжя задоволенню не підлягає як така, що не відповідає критерію ефективності способу захисту порушеного права позивачки.
99. Така вимога складає підставу (а не предмет) позову про поділ майна подружжя і не потребує окремого артикулювання в позовній заяві.
Щодо вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки та право власності на 1/2 частину розташованого на цій земельній ділянці об`єкта незавершеного будівництва.
100. Об`єктом незавершеного будівництва є новостворена річ, фізичне створення якої розпочато, але не завершене, тобто не виконані всі передбачені проєктом роботи. 
101. Крім того, «незавершеність» будівництва в розумінні закону та для цілей правозастосування може полягати у невчиненні дій, спрямованих на закінчення юридичного складу будівництва - введення будівлі в експлуатацію та здійснення державної реєстрації права власності на неї. 
102. Об`єкт незавершеного будівництва з урахуванням підходів, які склалися у доктрині цивільного права, може розглядатися у трьох вимірах: 1) як сукупність будівельних матеріалів (сукупність рухомих речей - res mobiles); 2) як об`єкт нерухомого майна (res immobiles); 3) як річ особливого роду, яка, по суті, поєднує в собі ознаки рухомих і нерухомих речей (res sui generis - річ «свого роду»).
103. Для визначення правового режиму об`єкта незавершеного будівництва Велика Палата Верховного Суду насамперед звертається до загального визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України). 
104. Поняття нерухомих речей («нерухомого майна», «нерухомості») у їх зіставленні з речами рухомими законодавець надав у статті 181 ЦК України. За змістом цієї статті до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.
Натомість рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
105. Законодавець не наводить вичерпного переліку речей, які можна віднести до нерухомих. Закріплений у ЦК України підхід полягає у виокремленні ознак, яким мають відповідати речі для того, щоб їх можна було вважати нерухомістю, зі встановленням приблизного та максимально стислого переліку видів власне нерухомих речей (земельні ділянки та об`єкти, розташовані на них).
106. Однією з таких ознак законодавець визначив «стаціонарність» нерухомих речей, тобто неможливість їхнього вільного переміщення у просторі без їх знецінення та зміни їх призначення. Втім, з розвитком будівельних технологій говорити необхідно не стільки про абсолютну неможливість переміщення речі, скільки про непризначеність такої речі для переміщення за її сутністю. 
107. При вирішенні питання про віднесення речі до категорії нерухомих, окрім прямо закріплених статтею 181 ЦК України ознак, потрібно також враховувати загальноприйняті критерії: природний та юридичний.
108. Природний критерій виникає з фізичної природи відповідної речі в силу її створення / спорудження та нерозривного зв`язку із земельною ділянкою. Юридичний критерій полягає в наявності правового визнання речі як об`єкта цивільних прав саме як нерухомого об`єкта. Таке визнання може мати різний характер: введення в експлуатацію, державна реєстрація права власності, визнання права власності на нерухомість таким, що набрало законної сили, рішенням суду тощо.
109. За змістом частини другої статті 331 ЦК України для нерухомості легітимаційну роль виконує факт її прийняття в експлуатацію або факт державної реєстрації права власності на неї. Втім, у такого роду об`єктах юридична складова (наприклад, державна реєстрація) не виключає природний (фізичний) елемент, адже, безумовно, необхідним є реальне існування певного матеріального предмета. 
110. Отже, нерухоме майно хоча й наявне в дійсності як певний об`єкт матеріального світу, але до державної реєстрації права власності на нього цього майна як об`єкта цивільного обороту юридично «не існує». З огляду на наведене нерухома річ (нерухомість, нерухоме майно) характеризується поєднанням природного і юридичного критеріїв, обидва з яких однаковою мірою важливі й відсутність хоча б одного з них свідчитиме про те, що відповідна річ не є об`єктом нерухомості в цивільно-правовому сенсі.
111. Об`єкт незавершеного будівництва, незалежно від того, на якій стадії готовності він перебуває, як правило, відповідає одній з основних ознак, визначених законом для об`єктів нерухомості - «стаціонарності», тобто неможливості їхнього вільного переміщення у просторі без їх знецінення та зміни їх призначення, оскільки такий об`єкт нерозривно пов`язаний із земельною ділянкою (землею), на якій він зводиться, і переміщення цього об`єкта без завдання йому шкоди є неможливим.
112. Іншою особливістю, яка вирізняє об`єкт незавершеного будівництва, є те, що він створюється з використанням рухомих речей - будівельних матеріалів. 
113. Будівельні матеріали, крім характерної їм ознаки «рухомості», за своєю природою переважно є ще й речами споживними, тобто такими, які внаслідок одноразового їх використання знищуються або припиняють існувати у первісному вигляді (частина перша статті 185 ЦК України).
114. Будівництво за своєю суттю є процесом втрати будівельними матеріалами і конструкціями своєї ідентичності. Будівельні матеріали чи конструкції, використані при зведенні об`єкта будівництва, перестають існувати, й право власності на них припиняється згідно зі статтею 349 ЦК України. Такі матеріали неможливо відділити від самого об`єкта будівництва без завдання їм усім або окремим із них шкоди та зниження їх економічної цінності. Водночас їх оборотоздатність без відділення від об`єкта будівництва неможлива.
115. Економічна цінність об`єкта незавершеного будівництва не вичерпується вартістю використаних при його зведенні будівельних матеріалів і конструкцій, а включає також вартість проєктування, права на земельну ділянку, вартість будівельних робіт і платних дозвільних процедур чи інших пов`язаних послуг.
116. Отже, визначення об`єкта незавершеного будівництва винятково як сукупності будівельних матеріалів і конструкцій є неповним і таким, що не відповідає ні природі створення такого об`єкта, ні правовим наслідкам втрати будівельними матеріалами і конструкціями своєї ідентичності як об`єктами цивільного обороту. 
117. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 квітня 2026 року у справі 
№ 607/10858/22 розглядала об`єкт незавершеного будівництва як річ особливого роду, щодо якої можливе існування цивільних прав і обов`язків, яка хоча і тяжіє до нерухомого майна за своїми фізичними властивостями, проте не є повноцінним об`єктом нерухомості. Така річ відповідає природному критерію (наявний факт її фізичного спорудження), проте не задовольняє юридичний критерій - відсутній факт введення її в експлуатацію та проведення державної реєстрації речових прав на неї.
118. Подібного підходу дотримувався і Верховний Суд України у постанові 
від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 до здійсненого Великою Палатою Верховного Суду відступу від нього у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19. 
119. Зокрема, Верховний Суд України зазначав, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.
120. Велика Палата Верховного Суду також нагадувала, що закон (зокрема, частина третя статті 331 ЦК України) допускає випадки, коли за певних умов (наприклад, з метою укладення правочину) здійснюється реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва, що для цілей цивільного обороту перетворює його в повноцінний об`єкт нерухомості. 
121. Крім того, як уже зазначалося, на рівні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прямо передбачено, що об`єкти незавершеного будівництва можуть бути об`єктами речових прав та включаються до цивільного обороту у спосіб проведення їхньої державної реєстрації, що за своєю суттю є офіційним визнанням та підтвердженням з боку держави оборотоздатності відповідних об`єктів. 
122. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 квітня 2026 року у справі 
№ 607/10858/22 виснувала, що:
- нерухомими речами треба визнавати як повністю завершені, так і не завершені будівництвом об`єкти, право власності на які зареєстроване у встановленому порядку; 
- будівельні матеріали, вироби та конструкції, що використовуються під час будівництва, є рухомими речами до моменту їх фізичного включення до конструкцій об`єкта будівництва, після чого такі матеріали, вироби та конструкції втрачають свою ідентичність; 
- об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва), право власності на який не зареєстровано в установленому для державної реєстрації речових прав на нерухомість порядку, не належить ані до рухомих, ані до нерухомих речей, постаючи як piч sui generis (свого, особливого роду). Така річ може бути об`єктом цивільних прав і обов`язків, у тому числі речових, однак лише як річ особливого роду.
123. Отже, у справі, яка переглядається, предметом спору про поділ майна подружжя є саме об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) як об`єкт цивільних прав і річ sui generis, а не використані під час його спорудження будівельні матеріали, вироби та конструкції.
124. Окрім того у наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду здійснила аналіз норм права та виснувала, що державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва прямо передбачена у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»із серпня 2012 року.
125. З огляду на викладене колегія суддів вважає помилковими висновки судів про те, що позивач звернулася до суду з вимогою, яка не підлягає задоволенню, адже спірний об`єкт нерухомого майна не введений в експлуатацію та вважає обґрунтованими аналогічні за змістом арґументи касаційної скарги.
Щодо способу захисту прав одного з подружжя (співвласника) на об`єкт незавершеного будівництва
126. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
127. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
128. Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15-16 ЦК України). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
129. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 5.5). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).
130. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).
131. Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто такими, що відповідають змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та від 11 вересня 
2018 року у справі № 905/1926/16).
132. У цьому контексті необхідно нагадати основоположні приписи сімейного права, які регулюють виникнення правового режиму спільної сумісної власності.
133. Зокрема, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 Сімейного кодексу України, далі - СК України).
134. Водночас не виключається звернення одного з подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. 
135. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини друга, четверта статті 71 СК України).
136. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
137. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України).
138. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18).
139. Тому залежно від мети, яку ставить перед собою позивач / позивачка у справі про поділ майна подружжя (у тому числі об`єкта незавершеного будівництва), ефективні способи захисту можуть відрізнятися. 
140. Якщо особа прагне отримати грошовий еквівалент вкладеного подружжям у будівництво такого об`єкта майна, то її право може бути захищене шляхом пред`явлення вимоги про стягнення з іншого співвласника компенсації вартості 1/2 частини використаних у будівництві будівельних матеріалів, конструкцій, обладнання, робіт, послуг тощо з визнанням за цим іншим співвласником права власності на відповідний перелік матеріалів, робіт чи послуг.
141. Так само ця особа може просити залишити таке майно за собою з виплатою компенсації частки іншому з подружжя та попереднім її внесенням на депозитний рахунок суду.
142. Водночас питання здійснення майнових прав учасниками сімейних відносин, якими є подружжя, що будує житло для потреб сім`ї, безпосередньо пов`язане з їх правомірними очікуваннями на отримання такого житла. Гарантування правомірних очікувань є складовою верховенства права, сутнісно пов`язане з принципами правової визначеності та справедливості.
143. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово тлумачив поняття «правомірні очікування». Так, у пункті 21 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» ЄСПЛ нагадав, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності [рішення ЄСПЛ від 20 листопада 1995 року у справі «Прессос Компаніа Навіера С. А. та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium)].
144. Той факт, що внутрішнє законодавство держави не визнає певний інтерес як «право» чи навіть «право власності», не обов`язково перешкоджає тому, щоб інтерес, про який йдеться, за деяких обставин вважався «володінням» у межах значення статті 1 Першого протоколу до Конвенції [рішення ЄСПЛ від 29 березня 2010 року у справі «Депаль проти Франції» (Depalle v. France), заява № 34044/02].
145. Конституційний Суд України у Рішенні від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016 у справі № 1-1/2016 зазначив, що держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3 Конституції України) - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. Із цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини.
146. Саме подружжя, споруджуючи житловий будинок, не ідентифікує незавершений будівництвом об`єкт як сукупність будівельних матеріалів і конструкцій тощо, а прагне набути у власність об`єкт нерухомого майна (житло). Незавершення будівництва і невведення об`єкта в експлуатацію не нівелює ці прагнення і очікування, тому законодавець у статті 331 ЦК України передбачив «у разі необхідності» набуття права щодо такого об`єкта.
147. Тому за обставин, коли співвласник, який не є забудовником і не може здійснити юридично значущі дії щодо введення об`єкта в експлуатацію, прагне захистити свої правомірні очікування щодо набуття права власності на нерухоме майно, - може звернутися до суду та просити визнати за собою право на належну йому частку в об`єкті незавершеного будівництва.
148. Іншого шляху для захисту своїх прав така особа не має, оскільки є повністю залежною від дій іншого з подружжя (формального забудовника), який своєю чергою діє недобросовісно та не заінтересований у введенні будинку в експлуатацію.
149. Рішення суду в такій ситуації не створює істотно нової підстави для набуття такою особою права власності на недобудову, а лише підтверджує той правовий режим спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва, який і так існує з огляду на презумпцію спільності набуття подружжям майна під час перебування в шлюбі.
150. Вирішуючи спір щодо поділу такого особливого об`єкта цивільного обороту, як об`єкта незавершеного будівництва, суд не може підміняти компетентні органи, на які законом покладено обов`язок щодо прийняття збудованих об`єктів в експлуатацію.
151. За обставин цієї справи та зі змісту заявлених у цій справі вимог та підстав позову відомо, що ОСОБА_1 фактично намагається відновити своє порушене право шляхом стягнення з ОСОБА_2 компенсації у розмірі вартості її частки у цьому майні.
152. Разом із тим з матеріалів справи відомо, що:
- Бориспільський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 10 березня 
2016 року за клопотанням ОСОБА_1 призначав судову будівельно-технічну експертизу, у тому числі для встановлення періоду будівництва спірного будинку;
- згідно з повідомленням про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної експертизи від 21 вересня 2017 року експертизу неможливо провести, у зв`язку з тим, що клопотання експертів щодо проведення натурального обстеження (доступу до об`єктів дослідження не забезпечено);
- Бориспільський міськрайонний суд Київської області ухвалою 06 липня 
2020 року у справі повторно призначав судову експертизу, але вона також не була проведена через ненадання експертам доступу до об`єкта дослідження за адресою: АДРЕСА_1 . 
153. На вирішення експерта ставились такі питання: яка вартість земельної ділянки та розташованого на ній об`єкта незавершеного будівництва на момент проведення експертизи? у який період часу здійснювалося будівництво об`єкту незавершеного будівництва? яка ступінь будівельної готовності до експлуатації об`єкта незавершеного будівництва? які варіанти поділу в натурі в рівних частках (по 1/2 частині кожному) земельної ділянки та розташованого на ній об`єкту незавершеного будівництва? яка сума компенсації підлягає сплаті у випадку неможливості поділу в натурі в рівних частках земельної ділянки та розташованого на ній об`єкта незавершеного будівництва?
154. З матеріалів справи та змісту оскарженої постанови відомо, що в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 також заявив клопотання про призначення у справі комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи щодо визначення вартості земельної ділянки, об`єкта незавершеного будівництва, ступеня готовності його до експлуатації та варіантів поділу об`єкта незавершеного будівництва із земельною ділянкою в натурі, посилаючись на те, що така експертиза призначалася судом першої інстанції, проте, не була проведена, у зв`язку з тим, що відповідач не надав експертам доступу до об`єктів. Разом з тим, призначення такої експертизи не узгоджується з предметом позову, враховуючи, що позивачкою взагалі не визначено на які саме об`єкти вона просила визнати право спільної сумісної власності та поділити їх в натурі. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд взагалі виходив з неможливості поділу такого об`єкта як спільного сумісного майна подружжя.
155.  Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
156. У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України).
157. Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
158. Враховуючи ту обставину, що суд апеляційної інстанції на викладені вище приписи норм процесуального права належної уваги не звернув, попри чергове звернення сторони позивача із клопотанням про призначення експертиза, колегія суддів вважає прийнятними доводи касаційної скарги у цій частині також.
159. Разом із цим, під час нового розгляду справи, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, в силу положень частини п`ятої статті 411 ЦПК України не врахував у повній мірі висновки суду касаційної інстанції, з яких було скасовано попередні судові рішення у справі, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 
160. Суди повинні були виконати вимогу частини п`ятої статті 411 ЦПК України, згідно з якою висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
161. Верховний Суд керується межами касаційного розгляду справи, передбаченими у статті 400 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції не має повноважень здійснювати дослідження доказів у справі, надавати їм оцінку, залучати до участі у справі третіх осіб тощо.
162. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
163. Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
164. З огляду на те, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд. Верховний Суд урахував, що апеляційний суд не усунув усіх порушень, допущених судом першої інстанції під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальним законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий апеляційний розгляд.
165. Під час нового апеляційного розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 квітня 2026 року у справі № 607/10858/22, на підставі всіх наявних у матеріалах справи доказів встановити дійсну природу спірних правовідносин, які виникли між сторонами, з`ясувати, чи порушено право позивача, надати оцінку доводам і запереченням сторін, ухвалити законне та обґрунтоване рішення, сприяючи сторонам у реалізації їх процесуальних прав.
Щодо судових витрат
166. Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
167. Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
3. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров