ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року   Справа № 903/252/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Хабарова М.В. ,  суддя Миханюк М.В. 

секретар судового засідання Тангиян О.О. 

за участю представників:
апелянта ТзОВ "Спецкомунтех": Алексєєнко А.А. (в режимі відеоконференції)
ТзОВ "Венагро": Тищенко А.В. (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецкомунтех" на додаткову ухвалу Господарського суду Волинської області від 03.04.2026 (повний текст рішення складено 03.04.2026), постановлену суддею Гарбарем І.О. у м. Луцьк
у справі № 903/252/25 
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецкомунтех" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Венагро" 
про відкриття провадження у справі про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст судового рішення у справі, додаткової ухвали суду першої інстанції та вимог апеляційної скарги; процесуальні дії у справі.
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 17.03.2026 відмовлено у відкритті провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Венагро".
Додатковою ухвалою Господарського суду Волинської області від 03.04.2026 заяву представника ТзОВ "Венагро" про ухвалення додаткового рішення по справі № 903/252/25 за заявою ТзОВ "Спецкомунтех" до ТзОВ "Венагро" про банкрутство задоволено частково; стягнуто з ТзОВ "Спецкомунтех" на користь ТзОВ "Венагро" 84 784 витрат по сплаті судового збору (в т.ч.: за подання апеляційної скарги до ПЗАГС в розмірі 36 336 грн та касаційної скарги до ВС в розмірі 48 448 грн) та 350 000 грн витрати на професійну правничу допомогу; в решті вимог заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
Оскаржувана ухвала обґрунтована тим, що враховуючи положення ст. 129 ГПК України понесені ТзОВ "Венагро" суми сплаченого судового збору за подання апеляційної та касаційної скарги покладаються на ініціюючого кредитора в розмірі 84784,00 грн, в т.ч.: за подання апеляційної скарги до ПЗАГС в розмірі 36336,00 грн та касаційної скарги до ВС в розмірі 48448,00 грн.
З огляду на те, що ТзОВ "Спецкомунтех" не навів належних доводів і не обґрунтував, яким саме чином незазначення ТзОВ "Венагро" у першій заяві по суті спору попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат позбавило його можливості належним чином підготуватися до спростування заявлених витрат, зокрема шляхом подання заперечень на заяву про їх розподіл, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для відмови у розподілі судових витрат лише з огляду на зазначену обставину.
Зокрема зазначено, що з огляду на складність справи, надані адвокатами обсяги послуг, місцевий господарський суд вважає, що розмір заявлених витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 627061,14 грн не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру.
Тому з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, враховуючи характер спору, часткову оплату наданих послуг, клопотання представника ініціюючого кредитора про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що витрати ТзОВ "Венагро" на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, підлягають розподілу частково у сумі 350000,00 грн.
Не погодившись зі вказаною додатковою ухвалою суду першої інстанції, ТзОВ "Спецкомунтех" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити додаткову ухвалу Господарського суду Волинської області від 03.04.2026 у справі № 903/252/25 та стягнути з ТзОВ "Спецкомунтех" на користь ТзОВ "Венагро" 10 000 грн витрат на правову допомогу.
Апеляційна скарга сформована у підсистемі "Електронний суд" ЄСІКС 14.04.2026.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.04.2026, серед іншого, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТзОВ "Спецкомунтех" на додаткову ухвалу Господарського суду Волинської області від 03.04.2026 у справі № 903/252/25.
30.04.2026 матеріали справи № 903/252/25 надійшли до суду апеляційної інстанції.
Щодо посилання представника ТзОВ "Венагро" в судовому засіданні 19.05.2026 про те, що апеляційна скарга останнім не отримувалася, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості належним чином підготувати та подати заперечення.
Ці пояснення колегією суддів апеляційної інстанції не беруться до уваги, оскільки спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 258 ГПК України, до апеляційної скарги додаються докази надсилання копії скарги іншій стороні у справі з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.
В силу ст. 259 ГПК України особа, яка подає апеляційну скаргу, надсилає іншим учасникам справи копії цієї скарги і доданих до неї документів, які у них відсутні, з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.
Частиною 7 статті 42 ГПК України визначено, якщо цим Кодексом передбачено обов`язок учасника справи щодо надсилання копій документів іншим учасникам справи, такі документи в електронній формі можуть направлятися з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а в разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення.
Перелік учасників справи про банкрутство визначається згідно ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства.
При цьому процесуальним законодавством не передбачено обов`язку надсилання копії апеляційної скарги безпосередньо представнику сторони, оскільки належним адресатом процесуальних документів є сама юридична особа як учасник справи.
З квитанції про доставку вбачається, що апеляційна скарга з додатками до неї була направлена скаржником та доставлена на адресу ТзОВ "Венагро" (ЄДРПОУ 41514375) 14.04.2026 о 18:17. 
Зазначений доказ є належним та допустимим підтвердженням факту направлення процесуальних документів іншій стороні.
За таких обставин доводи про неотримання апеляційної скарги та, як наслідок, неможливість подання заперечень, є необґрунтованими.

Узагальнений виклад доводів апеляційної скарги.
В обґрунтування апеляційної скарги ТзОВ "Спецкомунтех" зазначає, що додаткова ухвала Господарського суду Волинської області від 03.04.2026 є необґрунтованою та прийнятою з порушенням норм процесуального права, оскільки у суду першої інстанції були відсутні передбачені законом підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Скаржник вказує, що ТзОВ "Венагро" не дотрималось вимог статей 124, 129, 221 ГПК України щодо порядку та строків заявлення й підтвердження судових витрат. Зазначає, що лише під час первинного розгляду справи у суді першої інстанції боржником було наведено орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу у сумі 42 000,00 грн, тоді як під час апеляційного та касаційного перегляду справи, а також при новому розгляді справи у суді першої інстанції попередній розрахунок судових витрат не подавався та навіть не заявлявся.
На думку апелянта, заявником також не було подано у визначені процесуальним законом строки жодних доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу та відповідних заяв про їх відшкодування, у зв`язку з чим у суду були відсутні правові підстави для ухвалення додаткового рішення про їх розподіл.
Крім того, скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції, що заява про ухвалення додаткового рішення не містила обґрунтування поважних причин неподання доказів понесення судових витрат до закінчення судових дебатів, хоча така вимога прямо передбачена статтею 221 ГПК України. Наголошує, що всі документи, які підтверджують витрати на правничу допомогу, були датовані до 17.03.2026, тобто задовго до судового засідання, в якому відбувалися судові дебати, а тому заявник мав можливість подати їх своєчасно.
Окрім наведеного, вказується, що суд першої інстанції формально застосував положення частини другої статті 124 ГПК України та безпідставно не врахував недотримання заявником встановленої процедури заявлення і підтвердження судових витрат.
Окремо ТзОВ "Спецкомунтех" заперечує щодо розміру стягнених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 350 000,00 грн, вважаючи їх істотно завищеними, неспівмірними зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та фактично наданими послугами.
Зазначає, що долучені до заяви рахунки-фактури та інші документи не містять належної деталізації наданих послуг, а окремі витрати є необґрунтованими або такими, що не пов`язані з розглядом даної справи. Зокрема, скаржник звертає увагу на відсутність актів приймання-передачі наданих послуг, доказів погодження витрат, які перевищують 5000,00 грн, а також на дублювання окремих послуг і штучний поділ робіт, пов`язаних із підготовкою одних і тих самих процесуальних документів.
Також апелянт зазначає, що частина заявлених до відшкодування послуг взагалі не стосується розгляду справи №903/252/25, зокрема щодо підготовки документів у інших справах, написання скарг до ДПС та БЕП, а також телефонних консультацій з клієнтом.
У зв`язку з наведеним скаржник просить змінити оскаржувану додаткову ухвалу та стягнути з ТзОВ "Спецкомунтех" на користь ТзОВ "Венагро" 10 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
ТзОВ "Венагро" правом на подання відзиву не скористалося.

У судовому засіданні 19.05.2026 представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, а додаткову ухвалу суду першої інстанції - скасувати.
Представник ТзОВ "Венагро" проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив оскаржувану додаткову ухвалу залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідачку, присутніх у судовому засіданні представників, обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи/заперечення учасників провадження, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення з урахуванням повноважень, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Обставини справи, встановлені судами та визначені відповідно до них правовідносини.
Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, 06.03.2025 до Господарського суду Волинської області від Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецкомунтех" (далі – ТзОВ "Спецкомунтех", кредитор) надійшла заява про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмежено відповідальністю "Венагро" (далі – ТзОВ "Венагро", боржник), обґрунтована невиконанням грошового зобов`язання після настання встановленого строку.
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 25.03.2025 прийнято до розгляду заяву ТзОВ "Спецкомунтех" про відкриття провадження у справі про банкрутство ТзОВ "Венагро".
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 24.07.2025, залишеною без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.10.2025, відкрито провадження у справі про банкрутство ТзОВ "Венагро"; визнано вимоги ініціюючого кредитора - ТзОВ "Спецкомунтех" до ТОВ "Венагро" на загальну суму 1 325 215,47 грн та зобов`язано розпорядника майна включити вимоги до реєстру вимог кредиторів у наступній черговості: 96 224,00 грн - вимоги першої черги, 1 228 991,47 грн - вимоги четвертої черги; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном ТзОВ "Венагро", розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Сокотуна В.А.
Постановою Верховного суду від 04.02.2026 постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 та ухвалу Господарського суду Волинської області від 24.07.2025 у справі №903/252/25 скасовано. Справу № 903/252/25 в скасованій частині передано на новий розгляд до Господарського суду Волинської області.
Ухвалою суду від 17.03.2026 відмовлено у відкритті провадження у справі про банкрутство ТзОВ "Венагро".
23.03.2026 представник ТзОВ "Венагро" звернувся до місцевого господарського суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат, в якій просить суд стягнути з ТзОВ "Спецкомунтех" на користь ТзОВ "Венагро" понесені останнім судові витрати у розмірі: 
- 627 061,14 грн (витрати на надання професійної правничої допомоги у розмірі);
- 36 336,00 грн (судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Волинської області від 24.07.2025 у справі № 903/252/25); 
- 48448,00 грн (судовий збір за подання касаційної скарги на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 у справі № 903/252/25).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції надавав оцінку висновкам суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи.
Розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, надавши правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, колегія суддів зазначає таке.
Щодо порушення порядку та строків заявлення і підтвердження судових витрат.
Апелянт зазначає, що заявником не дотримано вимог ГПК України щодо належного та своєчасного заявлення і підтвердження витрат на професійну правничу допомогу. 
Зокрема, у визначені процесуальним законом строки не подано доказів понесення таких витрат та заяв про їх відшкодування, а також відсутнє обґрунтування поважних причин неподання відповідних доказів до закінчення судових дебатів. Крім того, орієнтовний розрахунок витрат у подальших стадіях розгляду справи не подавався, що, на думку скаржника, виключає можливість ухвалення додаткового рішення про їх розподіл.
Надаючи оцінку цим доводам, колегія суддів виходить із таких міркувань.
Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до статті 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою, другою статті 124 Господарського процесуального кодексу України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
При цьому, процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (пункт 3.6 постанови Верховного Суду від 27.01.2022 у справі № 921/221/21 та пункт 20 постанови Верховного Суду від 31.05.2022 у справі № 917/304/21).
Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 Господарського процесуального кодексу України, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів у справі та повідомити про надання відповідних доказів у визначені Господарським процесуальним кодексом України строки; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат з дотриманням вимог частини восьмої статті 129, статті 221 Господарського процесуального кодексу України.
Поряд з цим колегія суддів звертає увагу, що Верховним Судом, зокрема у постановах від 08.06.2021 у справі № 910/3419/20, від 20.07.2021 у справі № 914/2531/19, від 16.04.2025 у справі № 904/142/22, від 14.05.2025 у справі № 903/753/22, від 11.02.2026 у справі № 910/7294/22, неодноразово зазначалося, що застосування частини другої статті 124 Господарського процесуального кодексу України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників. Зі змісту цієї процесуальної норми очевидно вбачається те, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. 
Тобто, сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Зазначене положення забезпечує дотримання принципу змагальності, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених Господарським процесуальним кодексом України. 
Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат (постанова ВС від 18 березня 2026 року cправа № 910/6986/21).
Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам по собі факт неподання стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат разом із першою заявою по суті спору не є безумовною та самостійною підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат.
При цьому апеляційний суд виходить із того, що доводи ТзОВ "Спецкомунтех" зводяться виключно до формального посилання на недотримання процесуальної вимоги без наведення конкретних обставин, які б свідчили, що таке порушення унеможливило або істотно ускладнило реалізацію ним процесуальних прав, зокрема права своєчасно подати заперечення щодо розміру та співмірності витрат на професійну правничу допомогу.
Водночас матеріали справи свідчать, що у першій заяві по суті спору ТзОВ "Венагро" заявило про намір понести витрати на правничу допомогу та орієнтовно визначило їх розмір у сумі 42 000,00 грн, що забезпечувало інформування іншої сторони про можливі витрати та не позбавляло її права висловити заперечення щодо їх розміру.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для відмови у відшкодуванні судових витрат з наведених ТзОВ "Спецкомунтех" мотивів.
Щодо неспівмірності та необґрунтованості розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що стягнуті витрати у розмірі 350 000,00 грн є завищеними та такими, що не відповідають критеріям розумності й співмірності зі складністю справи та обсягом наданих послуг. Зазначається, що подані документи не містять належної деталізації виконаних робіт, відсутні акти приймання-передачі послуг та підтвердження погодження значних витрат. Окремі послуги, на думку скаржника, не пов`язані з розглядом справи, дублюються або стосуються інших проваджень, що додатково свідчить про необґрунтованість заявленої суми. 
З огляду на вищевикладене, судова колегія виснує.
У відповідності до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).
Разом з тим, колегія суддів враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений також у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 цього Кодексу).
Апеляційний суд враховує, що за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).
Загальне правило розподілу судових витрат визначено у ч. 4 ст. 129 ГПК України. Зокрема, у п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом із тим, у ч. 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Тобто відшкодування судових витрат, в тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому перевірка цих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений.
Матеріали справи свідчать, що 19.08.2025 між ТзОВ "Венагро" (Клієнт) та АО "Арцінгер" (Виконавець) було підписано Договір про надання правничої допомоги № 6893. 
На виконання цього Договору та безпосередньо для представництва інтересів у цій Справі, сторони того ж числа уклали Додаток № 2, яким затвердили обсяг правової допомоги та порядок її оплати.
Керуючись підпунктом 2.1. Додатку № 2, сторони погодили надання АО "Арцінгер" ТзОВ "Венагро" правової допомоги у вигляді правового супроводу/надання правової (правничої) допомоги Клієнту в процедурі банкрутства та ліквідації ТОВ "Венагро" у справі № 903/252/25:
- представництво Замовника під час усіх судових засідань в судах усіх інстанцій у Справі та в усіх інших справах, які мають розглядатися у межах Справи; 
- підготовка та подання в інтересах Замовника усіх необхідних процесуальних документів у справі(ах): позови, відзиви, відповіді на відзиви, заперечення на відповідь на відзив, додаткові, письмові пояснення, клопотання, заяви, звернення, скарги, апеляційні/касаційні скарги, відзиви на скарги тощо; 
- представництво Замовника на зборах кредиторів і засіданнях комітету кредиторів Замовника; 
- здійснення моніторингу та контролю за виконанням арбітражним керуючим своїх функцій в Справі, забезпечення контролю за належним виконанням арбітражним керуючим покладених на нього обов`язків, повноважень, які передбачені положеннями Кодексу України з процедур банкрутства; 
- проведення аналізу правових підстав заявлених вимог кредиторів Замовника та розробка правових позицій щодо визнання недійсними правочинів, які були укладені Замовником з іншими кредиторами до відкриття провадження у справі про банкрутство (у разі необхідності); 
- ініціювання нових справ щодо визнання недійсними правочинів у межах Справи (у разі необхідності); 
- консультування й представництво Замовника у випадку оскарження ухвали про порушення провадження в справі про банкрутство; 
- заперечення проти можливих безпідставних кредиторських вимог афілійованих із Замовником кредиторів;
- супроводження продажу виявлених активів Замовника на аукціоні (оцінка, продаж); -
- здійснення усних та письмових консультацій в питанні взаємовідносин сторін/ учасників в межах справи про банкрутство Замовника, зокрема, арбітражного керуючого, кредиторів;
- вчинення інших дій, необхідних для надання правової допомоги, передбачених цим Договором та чинним законодавством України. 
Відповідно до підпункту 4.1 Додатку № 2 сторони погодили, що розмір винагороди за Договором складається з щомісячної плати (Основна винагорода) та додаткових винагород, які підлягають оплаті тільки під час дії цього Договору, якщо інше прямо не передбачене його умовами. 
Згідно з підпунктом 4.2. Додатку № 2 розмір Основної винагороди Виконавця за цим Договором визначається з урахуванням сум податків/обов`язкових платежів. 
Розмір щомісячної плати (Основної винагороди) за Послуги, передбачені у розділі 2 Додатку № 2, становить 1500,00 євро на місяць в еквівалентній сумі гривні. 
Згідно зі звітом погодинної роботи юристів (є додатком № 2 до виставлених АО "Арцінгер" рахунків-фактур), адвокати Тищенко А.В. та Головко Ю.А. надали ТзОВ "Венагро" професійну правничу допомогу в обсязі, передбаченому Додатком № 2. 
Зокрема, адвокати: 
-складали процесуальні документи, що необхідні для представництва Клієнта (позов, письмові пояснення та інші необхідні процесуальні документи); 
-брали участь у судових засіданнях.
Адвокати Тищенко А.В. та Головко Ю.А. здійснювали представництво ТзОВ "Венагро" на підставі ордерів.
На виконання умов Договору АО "Арцінгер" виставив ТзОВ "Венагро" рахунки-фактури на загальну суму 627 061,14 грн, а саме:
- від 22.10.2025: № 6893/01-1 на суму 87 251,76 грн та № 6893/01-2 на суму 87 251,76 грн;
- від 05.12.2025: № 6893/02-1 на суму 88 607,52 грн та № 6893/03-1 на суму 88 607,52 грн;
- від 11.02.2026: № 6893/04-1 на суму 92 253,06 грн;
- від 11.03.2026: № 6893/05-1 на суму 91 869,48 грн;
- від 23.03.2026: № 6893/06-1 на суму 91 220,04 грн.
Нормами процесуального законодавства передбачено основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (пункти 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України.
Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
В рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.
Суд при визначенні обсягу витрат на правничу допомогу має перевірити їх фактичне понесення, оцінити доцільність і співмірність з характером справи та встановити, чи безпосередньо ці витрати пов`язані з розглядом спору.
Керуючись вищевикладеним, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки місцевим господарським судом надано детальну та належну оцінку заявленому розміру таких витрат з урахуванням критеріїв їх реальності, необхідності та розумності.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, заявлені до стягнення витрати у сумі 627 061,14 грн не відповідали критерію співмірності зі складністю справи, обсягом наданих адвокатами послуг, характером виконаної роботи та витраченим часом, у зв`язку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність їх зменшення.
При цьому місцевий господарський суд врахував характер спірних правовідносин, рівень складності юридичної кваліфікації спору, обсяг та значення підготовлених процесуальних документів для вирішення справи, часткову оплату наданих послуг, а також заявлене клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, після чого дійшов висновку про наявність підстав для їх часткового відшкодування у сумі 350 000,00 грн.
З огляду на вищевикладене, судом апеляційної інстанції відхиляються доводи апеляційної скарги в частині необхідності зменшення витрат на професійну правничу допомогу до 10 000,00 грн, оскільки такий розмір не відповідав би фактичному обсягу виконаної адвокатами роботи та не узгоджувався б із критеріями співмірності й розумності.
Зокрема враховано, що справа №903/252/25 розглядалася судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, що об`єктивно зумовило значний обсяг роботи, підготовку процесуальних документів, формування та підтримання правової позиції на кожній стадії судового розгляду, а також витрати часу на участь представників у низці судових засідань.
Крім того, суд першої інстанції вже здійснив оцінку усіх заявлених до стягнення витрат та, застосувавши критерії дійсності, необхідності та розумності, зменшив їх розмір із 627 061,14 грн до 350 000,00 грн, чим забезпечив баланс між правом сторони на відшкодування понесених витрат та недопущенням покладення надмірного фінансового тягаря на іншу сторону спору.
Водночас, доводи апеляційної скарги не містять належного обґрунтування того, чому саме сума 10 000,00 грн є співмірною обсягу наданих правничих послуг та виконаній адвокатами роботі у справі, яка пройшла розгляд у судах усіх інстанцій та характеризувалася значним обсягом процесуальних дій.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 350 000,00 грн є обґрунтованим, співмірним та таким, що відповідає вимогам статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України.
Водночас судова колегія зазначає, що в апеляційній скарзі не ставиться питання щодо оскарження додаткової ухвали суду першої інстанції в частині покладення на ініціюючого кредитора витрат зі сплати судового збору, відтак висновки місцевого господарського суду у цій частині апеляційним судом не переглядаються.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частинами 1-3 ст. 13 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки, а кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 76-78 ГПК України належними, допустимими та достовірними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять до предмета доказування, при цьому докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Як встановлено ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
За змістом усталеної практики Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України") одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").
Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
На підставі ч. 1 ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваної у цій справі додаткової ухвали суду першої інстанції - відсутні.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а додаткова ухвала Господарського суду Волинської області від 03.04.2026 підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецкомунтех" залишити без задоволення.
2. Додаткову ухвалу Господарського суду Волинської області від 03.04.2026 у справі № 903/252/25 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
4. Справу № 903/252/25 повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складено "25" травня 2026 р.

Головуюча суддя Романюк Ю.Г. 

Суддя   Хабарова М.В. 

Суддя   Миханюк М.В.