Справа № 462/2134/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2026 року м.Львів 
Суддя Залізничного районного суду м. Львова Боровков Д.О., розглянувши у приміщенні суду у м. Львові у спрощеному позовному проваджені без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Львівського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

встановив: 

Представник позивача звернулася до суду з позовом, у якому просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за послуги з постачання теплової енергії на забезпечення загальнобудинкових потреб на опалення та абонентського обслуговування за період 01 грудня 2021 року по 04 березня 2026 року в розмірі 11951,34 грн, а також, інфляційні втрати в розмірі 449,87 грн, 3% річних – 157,65 грн та пеню – 817,04 грн за період з 01 січня 2024 року по 30 листопада 2025 року.
Свої вимоги мотивує тим, що позивач, як виробник і виконавець, надає послуги з постачання теплової енергії мешканцям багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 . У квартирі АДРЕСА_2 вказаного будинку зареєстровані та проживають відповідачі. Площа квартири включена до всієї опалювальної площі будинку, на яку подається теплове навантаження. Оскільки відповідачі не виконують свого обов`язку з оплати послуг з постачання теплової енергії, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
08 квітня 2026  року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова вказана справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а відповідачам було запропоновано подати до суду заяву із обґрунтованим запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов по вказаній справі /а.с.33/. 
Відповідачі подали до суду письмовий відзив, у якому просять у задоволенні позову відмовити, покликаючись на те, що 02 листопада 2000 року вони у встановленому порядку відключили житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_3 від внутрішньобудинкової системи централізованого опалення. Таким чином, вони не отримують послуги з централізованого опалення, і тому відсутні підстави для стягнення з них заборгованості. Також, зазначають про відсутність договору між сторонами щодо надання житлово-комунальних послуг, що вважається підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі /а.с.40-48/. Крім цього, відповідачі подали заяву про застосування позовної давності /а.с.53/.
Представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що якщо споживач у встановленому законодавством порядку відключив свою квартиру від мереж централізованого опалення, це не звільняє його від обов`язку оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, і тому просить позов задовольнити /а.с.53-59/.
Відповідачі подали до суду заперечення, у якому просять у задоволенні позову відмовити, покликаючись на доводи, які є аналогічні їх доводам, які наведені у вищевказаному відзиві /а.с.64-71/. 
Враховуючи наведене, відповідно до частини 8 статті 178 та частини 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Судом встановлено, що Львівське комунальне підприємство «Залізничнетеплоенерго» було теплопостачальною організацією, яке надавало з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2023 року послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання споживачам, які мешкають у будинку АДРЕСА_4 .
30 жовтня 2021 року в загальному та безперешкодному доступі на офіційному веб-сайті ЛКП «Залізничнетеплоенерго», як виконавця послуг, було опубліковано текст типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, що є публічними договорами приєднання /а.с.20-22/.
Ухвалою Львівської міської ради від 06 липня 2023 року № 3409 вирішено припинити ЛКП «Залізничнетеплоенерго» шляхом приєднання до ЛКП «Львівтеплоенерго» /а.с.15/.
Відповідно до положень пункту 7 Ухвали Львівської міської ради від 06 липня 2023 року №3409 ЛМКП «Львівтеплоенерго» є правонаступником усього майна, прав та обов`язків ЛКП «Залізничнетеплоенерго».
Згідно з пунктом 2 Ухвали Львівської міської ради від 14.12.2023 року № 4142 «Про затвердження передавального акта ЛКП «Залізничнетеплоенерго», яке припиняється шляхом приєднання до ЛМКП «Львівтеплоенерго»», здійснено передачу-приймання всіх активів і пасивів балансу ЛКП «Залізничнетеплоенерго» на баланс ЛМКП «Львівтеплоенерго» /а.с.16/.
01 грудня 2021 року в загальному та безперешкодному доступі на офіційному веб-сайті ЛМКП «Львівтеплоенерго», як виконавця послуг, було опубліковано текст типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, що є публічними договорами приєднання /а.с.22,23/.
За умовами зазначеного договору, ЛМКП «Львівтеплоенерго» зобов`язується надавати споживачу послуги відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договорами.
Отже, ЛМКП «Львівтеплоенерго», будучи наділеним повноваженнями виконавця послуг за договором приєднання про надання послуг, надавало послуги з постачання теплової енергії до будинку АДРЕСА_1 .
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані та проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації від 18 лютого 2026 року № 1, виданою ЛМКП «Львівтеплоенерго» /а.с.12/.
02 листопада 2000 року мешканці відключили житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_3 від внутрішньобудинкової системи централізованого опалення, що підтверджується довідкою АТ «Львівгаз» № 371 від 30 серпня 2021 року /а.с.50/.
Відповідно до розрахунку заборгованості за послугу з постачання теплової енергії станом на 04 березня 2026 року сума заборгованості відповідачів по оплаті вказаних послуг за особовим рахунком споживача ОСОБА_1 № НОМЕР_1 в період з 01 грудня 2021 року по 04 березня 2026 року складає 11951,34 грн /а.с.13/. З вказаної відомості вбачається, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» здійснювало нарахування відповідачам лише на загальнобудинкові потреби на опалення та плату за абонентське обслуговування.
Відповідно до розрахунку заборгованості крім вищевказаної заборгованості відповідачам також нараховано заборгованість за постачання теплової енергії за період з 01 січня 2024 року по 30 листопада 2025 року, яка складається з інфляційних втрат в розмірі 449,87 грн, 3% річних – 157,65 грн та пені – 817,04 грн /а.с.14/.
Як убачається з відзиву на позов, відповідачі не заперечують, що вони не здійснювали вищевказаної оплати, що свідчить про неналежне виконання відповідачами зобов`язань, наслідком чого є порушення права позивача на одержання плати за надані послуги у встановлений законодавством строк.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються Законом України від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ «Про житлово-комунальні послуги», який введено в дію з 1 травня 2019 року.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належить комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
Частиною першою статті 17 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що комерційний облік комунальних послуг з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання здійснюється вузлами обліку відповідних комунальних послуг, що забезпечують загальний облік їх споживання в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки. Розподіл обсягів спожитих у будівлі послуг з постачання теплової енергії, гарячої та холодної води між споживачами здійснюється відповідно до законодавства. Витрати, пов`язані з обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води та теплової енергії, відшкодовуються: шляхом сплати споживачами комунальних послуг виконавцю комунальної послуги плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України, - у разі укладення індивідуальних договорів або індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем; за рахунок співвласників багатоквартирного будинку - у разі укладення колективного договору про надання комунальних послуг, договорів про надання комунальних послуг з колективним споживачем або у разі прийняття співвласниками відповідного рішення про обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку. Порядок та умови обслуговування та заміни вузла комерційного обліку визначаються правилами і типовими договорами про надання відповідних комунальних послуг.
Відповідно до частини п`ятої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Органи, уповноважені законом встановлювати порядки (методики) формування тарифів на транспортування, постачання теплової енергії, визначають особливості врахування в тарифах на теплову енергію для споживача витрат на утримання та обслуговування теплових пунктів (індивідуальних та центральних) з метою недопущення подвійної компенсації споживачами таких витрат.
Частиною сьомою цієї статті визначено, що послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
Послуги з постачання теплової енергії, а також вимог до типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії затверджені Правилами.
Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статей 13 і 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (пункт 13 Правил).
Відповідно до статті 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії має право на, зокрема, вибір одного або декількох джерел теплової енергії чи теплопостачальних організацій, якщо це можливо за існуючими технічними умовами.
Відповідно до пункту 14 Правил відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) здійснюється за рішенням співвласників багатоквартирного будинку у порядку, встановленому Мінрегіоном. Рішенням зборів співвласників багатоквартирного будинку визначається система подальшого забезпечення такого будинку теплопостачанням з дотриманням вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Рішення співвласників багатоквартирного будинку приймається відповідно до вимог Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».
У багатоквартирних будинках, у яких на день набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не менш як половина квартир та нежитлових приміщень була відокремлена (відключена) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води, власники квартир та нежитлових приміщень, приєднаних до таких мереж, не зобов`язані, але мають право в установленому Мінрегіоном порядку відокремити (відключити) від них свою квартиру чи нежитлове приміщення та влаштувати систему індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні.
Не допускається примусове відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води власників квартир та нежитлових приміщень, приєднаних до таких мереж (систем), у багатоквартирних будинках у разі відокремлення (відключення) від зазначених мереж (систем) інших власників квартир та нежитлових приміщень.
Відокремлення (відключення) квартир та нежитлових приміщень від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води без дотримання встановленого Мінрегіоном порядку не допускається.
Відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 року № 315 (далі - Методика розподілу).
Обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється також на споживачів, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання або відокремлені (відключені) від системи (мережі) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води (абзац 4 пункту 24 Правил).
Пунктом 38 Правил визначено, що споживач не звільняється від оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання).
Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тобто, положення цієї статті встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.
Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Відповідно до пункту 12 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право у встановленому законодавством порядку відключитися від систем централізованого теплопостачання та постачання гарячої води.
Аналогічне за змістом положення міститься в підпункті 12 пункті 42 Правил.
Поряд з цим індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Згідно зі статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
У разі відключення його приміщення від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) в установленому законодавством порядку відшкодовувати частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) (підпункт 13 пункту 45 Правил).
Порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі послуг з постачання теплової енергії визначено статтею 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».
Згідно з пунктом 2 частини другої цієї статті обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.
Як зазначено в частині шостій цієї статті обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання.
Наведене у своїй сукупності дає підстави для висновку про те, що якщо споживач у встановленому законодавством порядку відключив (відокремив) свою квартиру або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання), це не звільняє його від обов`язку оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції).
Аналогічні за змістом висновки у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 703/58/16-ц, від 05 червня 2019 року в справі № 793/2238/15, від 03 жовтня 2019 року в справі № 539/2966/15-ц та від 04 грудня 2019 року в справі № 456/805/08.
У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року в справі №703/4963/15-ц викладено такі висновки: «Враховуючи фактичні обставини, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що нарахування оплати за опалення місць загального користування позивачем здійснюється відповідно до вимог діючого законодавства та існуючих нормативних документів, відповідачі дану послугу фактично отримують, а тому повинні її оплачувати. Доводи касаційної скарги про те, що відповідачі не отримують послугу з централізованого опалення у місцях загального користування та не зобов`язані її оплачувати не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки відповідне нарахування плати проводиться за втрати теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними в підвалі або на горищі, які розподіляються рівномірно на всіх мешканців - користувачів багатоквартирного будинку, незалежно від того, підключений цей мешканець до централізованого опалення чи має індивідуальну систему опалення, що відповідає вимогам Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, що затверджена наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року за № 1237/13111».
Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2020 року в справі №311/3489/18 та від 13 березня 2025 року дійшов висновку, про те, що споживач, який відключений від системи централізованого опалення, зобов`язаний брати участь у загальних витратах на опалення, зокрема, місць загального користування.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.
З огляду на вищевказані нормативні акти, суд приходить до висновку, що відключення відповідачам житлового приміщення (квартири) від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води не є підставою для їх звільнення від обов`язку оплачувати послуги на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, а саме витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення як співвласників (користувачів) житлового приміщення (квартири), розташованого у багатоквартирному будинку, а відтак, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за основним боргом є підставними.
Відповідачами розрахунок заборгованості позивача не спростовано, свого контррозрахунку суду ними не надано.
Щодо тверджень відповідачів про відсутність договірних відносин між ними та ЛМКП «Львівтеплоенерго».
Згідно з статтею 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються статтями 13-15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до абзаців 1 та 2 частини 5 статі 13 вказаного закону у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.
Відповідно до пункту 3 розділу VI «ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.
У разі, якщо договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.
Договори про надання комунальних послуг, у тому числі, із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.
На виконання положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830 затверджені Правила надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, в які внесені зміни постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 №1022. А постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1182 затверджені Правила надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води, в які внесені зміни постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 №1023.
Зміни, що були внесені до Правил №830 та Правил №1182, набули чинності з 01 жовтня 2021 року.
Відтак, враховуючи те, що співвласники багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 не прийняли модель організації договірних відносин, за замовчуванням споживачі послуги з постачання теплової енергії автоматично перейшли на нові договірні відносини. А тому, в силу вимог закону, з 1 грудня 2021 року з відповідачами є укладеним індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який за своєю правовою природою є публічними договорами приєднання (розміщені на офіційному веб-сайті, як ЛКП «Залізничнетеплоенерго», так і ЛМКП «Львівтеплоенерго»), типова форма яких затверджена згаданими постановами Кабінету Міністрів України №1022, №1023 від 08.09.2021.
Таким чином, між відповідачами та ЛМКП «Львівтеплоенерго» встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг в сфері теплопостачання, а саме: виконавець надавав споживачу послуги постачання теплової енергії квартири. Відповідач такими послугами користувався та не відмовлялися від них у встановленому законом порядку.
Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг само по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Така правова позиція сформована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6- 2951цс15, в якій зазначено, що згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. За таких обставин із загальним висновком судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій про те, що відсутність укладення договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Аналогічні правові позиції викладені Верховним Судом у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16- ц, від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.
Отже, твердження відповідачів про те, що договірних відносин між позивачем та ним немає і тому послуга ними не споживається, є безпідставними, і тому не беруться судом до уваги.
Щодо вимог ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення з відповідачів пені в розмірі 259,48 грн, 3% річних в розмірі 103,34 грн. та інфляційних втрат в розмірі 300,55 грн за період з 01 січня 2024 року по 31 жовтня 2025 року, суд вважає, що такі вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно частини першої статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги. Пеня не нараховується за умови наявності заборгованості держави за надані населенню пільги та житлові субсидії та/або наявності у споживача заборгованості з оплати праці, підтвердженої належним чином.
Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Матеріали справи не містять доказів сплати відповідачами заборгованості зі сплати 3% річних в розмірі 217,83 грн, інфляційних втрат в розмірі 592,25 грн та пені в розмірі 259,48 грн.
Перевіривши розрахунок пені, інфляційного збільшення та 3% річних, наданий позивачем /а.с.9/, судом встановлено вірність здійсненого нарахування, оскільки такий здійснений з дотриманням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2023 року № 1405, відповідно до умов якої нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на комунальні послуги, у випадку прострочення сплати коштів, поновлено з 31 грудня 2023 року.
Щодо заяви відповідачів про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.
Відповідачі у відзиві заявили про застосування позовної давності щодо періоду нарахованої заборгованості.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України).
Стаття 253 ЦК України визначає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Приписи статті 260 ЦК України передбачають, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.
Відповідно до приписів статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).
Також, у пункті 19 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX зазначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні№ від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності від 14.05.2025 № 4434-IX, який набрав чинності 04 вересня 2025 року пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку було зупинено до 04 вересня 2025 року.
Беручи до уваги, що позивач звернувся до суду 12 березня 2026 року з вимогами про стягнення основного боргу за послуги з постачання теплової енергії за період з 01 грудня 2021 року по 04 березня 2026 року, та з вимогою про стягнення пені та штрафів за період з 01 січня 2024 року по 31 жовтня 2025 року, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості заявлені в межах строку позовної давності.
Висновки суду у справі.
Враховуючи вказане, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. а відтак з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача слід стягнути заборгованість на загальну суму 13375,90 грн, а саме: за послуги з постачання теплової енергії на забезпечення загальнобудинкових потреб на опалення та абонентського обслуговування за період 01 грудня 2021 року по 04 березня 2026 року стягненню підлягає заборгованість в розмірі 11951,34 грн, а також, інфляційні втрати в розмірі 449,87 грн, 3% річних – 157,65 грн та пеня – 817,04 грн, нараховані за період з 01 січня 2024 року по 30 листопада 2025 року. 
Щодо розподілу судових витрат.
Суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, приходить до висновку, що на підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 3328,00 грн в рівних частках /а.с.7/, тобто, по 832,00 грн з кожного (3328,00 грн : 4).
Керуючись статтями 81,89,141,263-265 ЦПК України, суд 

ухвалив:

Позов Львівського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості – задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Львівського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість у розмірі 13375 (тринадцять тисяч триста сімдесят п`ять) гривень 90 коп.
Стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь Львівського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» судовий збір в розмірі 3328 гривень 00 копійок в рівних частках, тобто, по 832 (вісімсот тридцять дві) гривні 00 копійок з кожного.
В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення, у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Позивач: Львівське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» (юридична адреса: 79040, м. Львів, вул. Д.Апостола,1; ЄДРПОУ: 05506460).
Відповідачі: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 ; РНОКП: НОМЕР_2 );
ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 ; РНОКП: НОМЕР_3 ); 
ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 ; РНОКП: НОМЕР_4 );
ОСОБА_4 ( АДРЕСА_6 ; РНОКП: НОМЕР_5 ).

Суддя: 
Оригінал рішення.