Справа № 583/670/26
2/583/654/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючого судді     Сидоренка Р.В., 
при секретарі судового засідання   Вербі Н.О.,
за участю
представника позивача, адвоката    Руденка А.О., 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в залі суду №5 в м. Охтирці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, 
ВСТАНОВИВ:
11.02.2026 позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 17.07.2021 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір безвідсоткової позики, відповідно до умов якого остання одержала від позивача грошові кошти в сумі139181,55 гривень, що еквівалентно 5100 (п`ять тисяч сто) доларів США, які зобов`язалась повернути не пізніше 31.12.2021. Однак, у визначений строк отримані у борг кошти позивачу не повернуто. Зазначене свідчить, що валюта зобов`язання та спосіб його виконання визначені в іноземній валюті, а саме у доларах США. Отже, враховуючи положення статті 533 ЦК України стягнення з відповідача заборгованості за договором позики має бути у гривні, враховуючи еквівалент суми 5100 доларів США доларів США 00 центів, за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день ухвалення рішення суду. Підсумовуючи вищезазначене, відповідач має повернути суму позики у гривнях, яка має бути еквівалентом 5100 доларів США. У свою чергу позивач розраховує суму боргу станом на дату подання позову (10.02.2026), яка складає 219436,17 гривень. Також позивачем нараховано три відсотки річних у сумі 629,19 доларів США, що еквівалентно сумі у розмірі 27071,96 гривня.
Тому просить стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 246508,13 гривень, з яких 219436,17 гривень (що є еквівалентом 5100 доларів США) – основна сума боргу, 27071,96 гривня (що є еквівалентом 629,19 доларів США) - три відсотки річних, а також стягнути судові витрати.
Ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18.02.2026 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін.
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку.
Його представник у судовому засіданні позов підтримав повністю із підстав викладених у ньому. Доводи відповідача у відзиві просив оцінити критично із урахуванням того, що відповідачем не надано доказів взаємозв`язку між укладеним між сторонами договором позики, та дорученням на продаж земельної ділянки. Відповідач не навела доказів неможливості подати зазначену нею у відзиві довіреність суду самостійно. 
Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Подали заяви про розгляд справи без їхньої участі.
19.05.2026 р. на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив у якому зазначено про часткове визнання позову на суму 139181,55 грн. із огляду на те, що нею була надана позивачу довіреність на оформлення договору купівлі-продажу належної їй на праві власності земельної ділянки на вказану суму. Ніяких інших коштів, які б забезпечували виконання договору у неї не було. Позивач скористався її скрутним матеріальним становищем та ввів її в оману не маючи наміру продавати земельну ділянку або оформити її на себе в рахунок отриманої суми. Зазначене свідчить про її необізнаність про не виконання зобов`язання. Також у позивача немає підстав для вимоги у повернення коштів в сумі еквівалентній доларам США. Відсутні підстави для стягнення з відповідачки 3% річних, оскільки позивач не виконав домовленість щодо оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки і не повідомив її про невиконання зобов`язання, отже борг не повернутий своєчасно не з її вини. Не підлягає повному задоволенню вимога про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки ці витрати є неспівмірними із обсягом виконаної представником роботи.
Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вислухавши пояснення представника позивача, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 17.07.2021 року між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник) укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла грошові кошти грошові кошти у сумі 139181,55 гривень, що еквівалентно 5100 (п`ять сто) доларів США. Згідно з п. 2 договору, передачу грошей було здійснено в момент підписання цього договору на підставі Розписки, що є невід`ємним додатком до даного договору (копія розписки додається). Сторони цього договору домовились про те, що: договір позики є безпроцентним; остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 31.12.2021 р. виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою вказаною позикодавцем. Відповідно до п. 15 договору, адреса проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передання грошової суми позичальнику. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 527 ЦК України передбачає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Належних та допустимих доказів на підтвердження повернення позивачу вказаної суми позики та відсотків за користування позикою суду не надані, викладені у позові обставини відповідачем не спростовані в установленому законом порядку.
За змістом ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у ст. 533 ЦК України, згідно з якою грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
З огляду на викладене суд погоджується з висновком суду про стягнення боргу за договором позики у розмірі, еквівалентному 5100 доларів США за курсом Національного банку України станом на 10 лютого 2026 року, оскільки сторонами у договорі визначено грошовий еквівалент боргового зобов`язання в іноземній валюті.
З приводу викладених у відзиві доводів сторони відповідача суд виходить з наступного.
П. 6 Договору украденого сторонами містить відомості про те, що при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності із справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків та не приховує інший правочин.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
Таким чином презумпція правомірності зазначеного правочину відповідачем не спростована, а її доводи про передачу позивача права на оформлення належної їй на праві власності земельної ділянки на власну користь чи на користь третіх осіб з метою забезпечення зобов`язання належними та допустимими доказами не підтверджені. Судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача викладеному у відзиві про витребування для огляду у позивача або у нотаріуса довіреності на продаж земельної ділянки, оскільки не доведено можливого взаємозв`язку між даними правочинами (укладений між сторонами договір позики такої інформації не містить). Також відповідачем не надано доказів неможливості подання до суду документу самостійно, шляхом його отримання безпосередньо у нотаріуса. Крім того, відповідач взагалі не надала будь-яких доказів належності їй на праві власності будь-якої земельної ділянки та про її вартості. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики 219436,17 гривень (що є еквівалентом 5100 доларів США) станом на день звернення до суду із позовом.
При вирішенні питання щодо стягнення на користь позивача 3% річних суд виходить з наступного.
Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконувала своїх зобов`язань за договорами позики, відповідно до якого було надано позику строком до 31 грудня 2021 року. У зв`язку із цим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики.
З огляду на викладене вимога позивача про стягнення 3% річних за порушення основного зобов`язання є правомірною.
Разом із тим, з 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Вимоги позивача про застосування ст. 625 ЦК України заявлені в тому числі за період, який стосується періоду дії в країни воєнного стану.
З врахування наведеного вище суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.01.2022. по 23.02.2022 в розмірі 974 грн. 12 коп. (що є еквівалентом 22,64 доларів США).
З приводу стягнення судових витрат понесених позивачем суд виходить з наступного.
Як зазначено в ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано ордер, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, договір про надання правничої допомоги від 09.02.2026, акт №1 наданих послуг відповідно до якого позивач має сплатити представнику за надані послуги з підготовки та подання позовної заяви 24000 грн.
Разом з тим, для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що такі витрати позивачем були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Відтак, при визначенні суми відшкодування враховується критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). У рішенні Європейського суду «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На переконання суду, витрати в сумі 24000,00 грн. є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Слід також зазначити, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати осіб утримуватися від вчинення неправомірних дій, які призводять до подання відповідних позовів про захист та відновлення порушених прав.
Таким чином, враховуючи наведені вище положення чинного законодавства та надаючи оцінку наявним у справі доказам, врахувавши заяву представника відповідача про зменшення позовних вимог, суд дійшов висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.
Тому вимоги про стягнення витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги підлягають задоволенню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 4000х89,41% (відсоток від задоволених вимог) = 3576 грн. 40 коп.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 2500,00 грн., а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2235 грн. 25 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 11, 13, 141, 206, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України суд -
В И Р І Ш И В :
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 17 липня 2021 року в сумі 220410 (двісті двадцять тисяч чотириста десять) гривень 29 копійок, з яких 219436 гривень 17 копійок (що є еквівалентом 5100 доларів США) – основна сума боргу, 974 гривні 12 коп. (що є еквівалентом 22,64 доларів США) - три відсотки річних. 
В задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 5811 (п`ять тисяч вісімсот одинадцять) гривень 65 копійок.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня проголошення рішення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 . 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя Охтирського міськрайонного суду     Р.В.Сидоренко