ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 761/15432/21
провадження № 61-11617св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Корольчук Олена Сергіївна, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації,
третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_4 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Батрин Станіслав Віталійович, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року у складі судді Волошина В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2025 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2021 року ОСОБА_1 у порядку, передбаченому статтею 258 Сімейного кодексу України (далі - СК України) з метою захисту прав малолітнього внука ОСОБА_5 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Корольчук О. С. (далі - приватний нотаріус Корольчук О. С.), Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації (далі - Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської РДА), у якому просив суд визнати недійсним договір від 21 липня 2010 року № 1 про внесення змін до договору дарування квартири від 19 листопада 2008 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Корольчук О. С. 21 липня 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1183. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він є рідним дідусем ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
19 листопада 2008 року ОСОБА_7 , який є дідусем ОСОБА_5 по батьковій лінії, за згодою своєї дружини ОСОБА_4 , подарував онуку ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Корольчук О. С.
21 липня 2010 року між ОСОБА_5 , в інтересах якого діяли його батьки, та його дідусем ОСОБА_6 укладений договір про внесення змін до договору дарування, яким була змінена первісна редакція договору дарування 
від 19 листопада 2008 року, а саме було визначено умову передачі квартири у дар дитині, з обов`язком обдаровуваного забезпечити право довічного користування та вільного доступу до спірної квартири батька дитини - відповідача ОСОБА_3 .
Договір від 21 липня 2010 року № 1 про внесення змін до договору дарування квартири від 19 листопада 2008 року порушує права та інтереси дитини, право власності якої не може бути поставлене у залежність від вирішення спорів між батьками. 
Зважаючи на те, що договір дарування виконаний сторонами, а отже, зобов`язання сторін в силу приписів статті 599 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) припинилися його належним виконанням, укладення дарувальником будь-яких правочинів щодо раніше відчуженого майна суперечить цивільному законодавству, а малолітній ОСОБА_5 неправомірно зазнав втручання у його право власності, зокрема, обмежено його право користування майном, а також на нього покладено додаткові обов`язки. 
Саме лише посилання в договорі від 21 липня 2010 року № 1 про внесення змін до договору дарування від 19 листопада 2008 року на те, що його укладено батьками дитини за їх згодою або наявності письмової згоди органу опіки та піклування, не свідчить про те, що зазначений правочин відповідає інтересам дитини.
При посвідченні оспорюваного правочину нотаріус не роз`яснив та не перевірив обізнаність сторін договору, зі змістом статей 203, 725 ЦК України, а також, на порушення вимог статті 44 Закону України «Про нотаріат», не встановив дійсних намірів сторін договору.
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну предмета позову, в якій просив суд визнати недійсним договір від 21 липня 2010 року № 1 про внесення змін до договору дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О. С. 21 липня 2010 року, зареєстрований в реєстрі за № 183; усунути ОСОБА_5 перешкоди у користуванні майном шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, за адресою: АДРЕСА_1 , зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку та виселення. 
Заява про зміну предмета позову обґрунтована тим, що ОСОБА_5 позбавлений можливості користування подарованим йому житлом, оскільки ОСОБА_3 проводить у ньому ремонтні роботи, змінює замки на вхідних дверях, здає квартиру в оренду та надає третім особам доступ до квартири. 
03 листопада 2021 року третя особа із самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_4 (бабуся ОСОБА_5 по батьківській лінії) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Корольчук О. С., Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської РДА, у якому просила визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 19 листопада 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Корольчук О. С., зареєстрований в реєстрі за № 3151. 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2025 року, позов ОСОБА_1 та позов ОСОБА_4 залишено без задоволення. 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що обставини, якими ОСОБА_4 обґрунтовувала свій позов, не дають підстав для висновку про те, що укладення оспорюваного договору дарування від 19 листопада 2008 року відбулося під впливом тяжкої обставини. Зокрема наявність судового спору між ОСОБА_6 та його сусідкою ОСОБА_8 не може вважатися такою обставиною, оскільки спір між сторонами було врегульовано шляхом затвердження мирової угоди ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2009 року у справі № 2-2679/09, яку ОСОБА_6 виконав, сплативши у судовому засіданні на користь ОСОБА_8 70 000,0 грн. Предметом спору у вказаній справі не було звернення стягнення на майно. 
ОСОБА_4 не довела, що оспорюваний договір дарування від 19 листопада 2008 року є фіктивним відповідно до статті 234 ЦК України.
Договір від 21 липня 2010 року № 1 про внесення змін до договору дарування від 19 листопада 2008 року нотаріально посвідчений, укладений від імені малолітнього ОСОБА_5 його матір`ю як законним представником, за згодою обох батьків дитини та органу опіки і піклування, що відповідає вимогам статей 31, 32, 71 ЦК України та статті 177 Сімейного кодексу України 
(далі - СК України), статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства». 
На внесення змін до зазначеного договору дарування дружина дарувальника ОСОБА_4 21 липня 2010 року надала нотаріально посвідчену згоду. 
Спірна квартира належала на праві власності діду ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та його бабі ОСОБА_4 , які, відповідно до положень статті 725 ЦК України, як дарувальники, мали право встановити певні обмеження щодо нерухомого майна, в тому числі надати право довічного користування квартирою своєму сину ОСОБА_3 . 
У договорі дарування було зазначено про можливість внесення змін до цього договору за згодою сторін. Тобто, ОСОБА_6 уклав договір дарування за згодою дружини і передбачив у ньому можливість внесення до нього змін. 
Таким чином, право довічного користування батьком дитини ОСОБА_3 спірною квартирою встановлено у договорі від 21 липня 2010 року № 1 про внесення змін до договору дарування від 19 листопада 2008 року. 
Про намір ОСОБА_6 передати права на спірну квартиру сину ОСОБА_3 свідчить і заповіт від 22 жовтня 2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Муравйовою О. І. (далі - приватний нотаріус Муравйова О. І.), зареєстрований в реєстрі за № 3455, згідно з яким ОСОБА_6 заповів належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 . 
Унесенням змін до договору дарування, ОСОБА_6 надав сину лише право довічного користування квартирою, що не свідчить про звуження прав неповнолітньої дитини щодо зазначеної квартири, ОСОБА_5 є власником квартири, а його батько за волею ОСОБА_6 і ОСОБА_4 отримав право довічного користування нею.
ОСОБА_3 здійснює дії щодо управління спірним нерухомим майном, як законний представник сина, відповідно до вимог статті 177 СК України.
Підстав для визнання недійсним оспорюваного договору про внесення змін до договору дарування суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не встановив. Зазначений договір відповідає вимогам статті 203 ЦК України. підстави для визнання його недійсним не встановлено. 
Суд першої інстанції не взяв до уваги заяву ОСОБА_2 про визнання позову ОСОБА_1 , оскільки визнання позову порушує права і свободи інших осіб. Відповідачка не надала суду жодного доказу на підтвердження обставин, наведених у відзиві на позов, який за змістом є аналогічним позову ОСОБА_1 
ОСОБА_1 не довів порушення прав ОСОБА_9 , зокрема обмеження його прав як власника щодо користування нерухомим майном; суд не встановив, що ОСОБА_5 проживає на території України, намагався вселитися до спірної квартири і був позбавлений такої можливості, а також, що йому чинилися перешкоди у користуванні належним йому на праві власності майном з боку ОСОБА_3 .
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У вересні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Батрин С. В., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, а саме статей 11, 12, 13, 316, 317, 321, 325, 328, 346, 526, 527, 599, 651, 627, 717, 722 ЦК України, статті 41 Конституції України, (пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України).
Посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18, від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц, від 18 вересня 2024 року у справі 
№ 2-6470/11, від 17 лютого 2020 року у справі № 821/3630/15-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 463/6244/14-а та інших (пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України).
Посилається на порушення судами норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що право довічного користування квартирою не суперечить праву власності малолітнього ОСОБА_5 , зокрема, не звернули уваги на те, що у зв`язку з укладенням оспорюваного правочину він як власник не може користуватися квартирою на власний розсуд, а зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень не допускається. 
ОСОБА_3 фактично проживає у спірній квартирі та здійснює підприємницьку діяльність, укладає правочини з третіми особами щодо квартири без погодження з власником, органом опіки та піклування, а також з матір`ю ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , що суперечить частині сьомій статті 177 Сімейного кодексу України (далі - СК України), тобто не є управлінням майном дитини. 
Суди попередніх інстанцій помилково ототожнили право батька на управління нерухомим майном дитини з правом постійного користування таким майном. 
Зважаючи на наявність у відповідача права довічного користування квартирою, власник обмежений у праві на відчуження спірного нерухомого майна, а також здачу квартири в оренду та отримання доходів. 
За оспорюваним договором квартира передана у довічне користування одній особі, що не передбачає одночасного користування нею іншими особами, зокрема й позивачем. 
Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку правомірність внесення змін у договір, який уже є виконаним. 
Відповідно до частини третьої статті 626 ЦК України договір є двостороннім якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору, водночас договором № 1 від 21 липня 2010 року про внесення змін до договору дарування квартири від 19 листопада 2008 року змінено правову природу правочину з одностороннього на двосторонній, яким на дитину покладено обов`язки.
Водночас, якщо зобов`язання вже виконане, переглядати умови та деформувати природу вже виконаного зобов`язання сторони не можуть, оскільки зазначене суперечить публічному порядку та нівелює правову визначеність. 
Незважаючи на те, що договір № 1 від 21 липня 2010 року про внесення змін до договору дарування квартири від 19 листопада 2008 року не міг бути вчинений батьками у своїх власних інтересах, під час розгляду справи вони визнали, що метою укладення цього правочину було вирішення спорів між подружжям. Крім того, такий договір укладено винятково в інтересах батька дитини як законного представника.
Вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки вказаним аргументам позивача; не встановили в чиїх інтересах укладено оспорюваний правочин; не звернули уваги на те, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у власних інтересах. 
На порушення норм процесуального права суди поклали в основу оскаржуваних судових рішень витяг із розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, зі змісту якого неможливо встановити мотиви органу опіки та піклування щодо надання надання такої згоди, перевірити дотримання процедури перевірки ризиків порушення, зменшення або обмеження прав малолітнього у зв`язку з укладенням договору.
ОСОБА_2 не зверталася до органу опіки та піклування із заявою про надання згоди на укладення договору № 1 від 21 липня 2010 року про внесення змін до договору дарування квартири від 19 листопада 2008 року. Натомість у матеріалах справи міститься її заява від 24 серпня 2018 року про те, що вона не заперечує щоб ОСОБА_6 подарував її сину ОСОБА_5 квартиру.
Зазначене дає підстави для висновку про порушення процедури отримання дозволу органу опіки та піклування, оскільки заява ОСОБА_2 складена після вирішення органом опіки та піклування питання про надання згоди на укладення оспорюваного правочину, крім того, квартира була подарована її сину ще у 2008 році, що свідчить про неправильне розуміння нею правової природи оспорюваного правочину.
При цьому орган опіки та піклування помилково виходив з того, що договір № 1 від 21 липня 2010 року про внесення змін до договору дарування квартири від 19 листопада 2008 року укладений в інтересах сім`ї, оскільки шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було припинено у 2009 році. 
Суди не надали належної оцінки документам, які містяться у матеріалах нотаріальної справи. Зокрема, не звернули уваги на те, що приватний нотаріус Корольчук О. С. роз`яснювала сторонам оспорюваного правочину норми права, якими врегульовано порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності, в той час, коли спірна квартира об`єктом права спільної сумісної власності не була, і не роз`яснила положення статті 726 ЦК України, якими передбачено наслідки невиконання взятого на дитину зобов`язання, спеціальні гарантії дитини та норми законодавства. 
Приватний нотаріус Корольчук О. С. не могла посвідчити оспорюваний правочин, про внесення змін до вже виконаного договору дарування від 19 листопада 2008 року, який серед іншого укладався представниками у власних інтересах. 
Суди попередніх інстанцій помилково не взяли до уваги аргументів позивача про те, що договір № 1 від 21 липня 2010 року про внесення змін до договору дарування квартири від 19 листопада 2008 року є таким, що суперечить публічному порядку та є нікчемним, оскільки порушує засади цивільного обороту (оскаржуваним договором змінено вже виконане зобов`язання, що підриває стабільність та правову визначеність цивільного обороту); порушує конституційні засади та правове регулювання відносин власності (особа, яка не була власником майна, повторно розпорядилася таким майном, а нотаріус та орган опіки та піклування легалізували згоду на вчинення правочину щодо розпорядження квартирою особою, яка не була власником); порушує встановлені законом гарантії права власності, майнові та житлові права малолітнього, що перебувають під спеціальним захистом держави, є складовою публічного порядку, національних та міжнародних зобов`язань держави щодо захисту прав дитини; порушує публічний порядок, видозмінює, встановлені статтею 177 СК України, правила здійснення повноважень щодо управління майном батьками, підмінюючи такий правовий режим правом довічного користування майном. 
Суд апеляційної інстанції у оскаржуваній постанові на зазначив аргументів ОСОБА_2 , викладених у поданих до суду процесуальних документах, не надав їм відповідної оцінки; помилково не взяв до уваги її заяву про визнання позову. 
Суди помилково не взяли до уваги розпорядження служби у справах дітей, яке позивач додав до позову, згідно з яким батько має проживати окремо від дитини в її інтересах, а отже одночасне користування спірною квартирою є втручанням у права дитини та не перевірили пропорційність такого втручання.
21 жовтня 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Синявський В. В. 
28 жовтня 2025 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Батрин С. В., надійшло клопотання про залишення відзиву без розгляду у зв`язку з пропуском строку для його подання. 
Згідно з частиною першою статті 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Відкриваючи касаційне провадження, Верховний Суд в ухвалі від 16 вересня 2025 року роз`яснив учасникам справи право подати до суду касаційної інстанції з додержанням вимог статті 395 ЦПК України відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом десяти днів з дня вручення ухвали про відкриття касаційного провадження.
Копію зазначеної ухвали Верховного Суду ОСОБА_3 отримав 02 жовтня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а тому останнім днем для подання відзиву на касаційну скаргу з урахуванням положень частини третьої статті 124 ЦПК України було 13 жовтня 2025 року у. 
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 надіслав до Верховного Суду 20 грудня 2025 року, тобто з пропуском встановленого судом строку, клопотання про продовження строку на його подання відзив не містить.
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
З огляду на те, що відзив на касаційну ОСОБА_3 надіслав з пропуском строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції залишає відзив без розгляду.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 11 вересня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Батрин С. В., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 16вересня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Батрин С. В., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2025 року з підстав визначених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Шевченківського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 761/15432/21; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У жовтні 2025 року матеріали справи № 761/15432/21 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення. 
Фактичні обставини справи
Суди попередніх інстанцій встановили, що з 01 вересня 2007 року 
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва 
від 06 грудня 2010 року (№ 2-4060/10) було розірвано. 
У шлюбі у них народився син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Розпорядженням Подільської районної у м. Києві державної адміністрації визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 .
19 листопада 2008 року між ОСОБА_6 та громадянином Сполучених Штатів Америки ОСОБА_5 , в інтересах якого відповідно до розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації 
від 11 листопада 2008 року як законний представник, діяла мати ОСОБА_11 , укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Корольчук О. С., зареєстрований в реєстрі за № 3151, за умовами якого дарувальник передав у власність обдаровуваного квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 119,8 кв. м. Договір дарування було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів 19 листопада 2008 року.
Згідно з пунктом 7 зазначеного договору квартира належить дарувальникові на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_4 , з якою дарувальник перебуває у зареєстрованому шлюбі. Заява ОСОБА_4 про згоду на укладення цього договору посвідчена приватним нотаріусом Корольчук О. С. 19 листопада 2008 року за № 3150. 
Відповідно до пункту 12 договору дарування від 19 листопада 2008 року згідно з статтею 652 ЦК України цей договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін.
ОСОБА_3 та ОСОБА_11 надали згоду на укладення зазначеного договору дарування, яка посвідчена приватним нотаріусом Корольчук О. С., зареєстрована у реєстрі за № 3143 та № 3144.
21 липня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , від імені якого, на підставі розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 13 липня 2010 року № 447 як законний представник діяла мати ОСОБА_11 , укладений договір № 1 про внесення змін до договору дарування квартири від 19 листопада 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Корольчук О. С., зареєстрований в реєстрі за № 1183. 
При укладенні договору ОСОБА_5 діяв за згодою батьків 
ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , заява ОСОБА_3 та ОСОБА_11 про згоду на укладення цього договору посвідчена приватним нотаріусом Корольчук О. С. 21 липня 2010 року, зареєстрована у реєстрі за № 1182.
Згода ОСОБА_4 на укладення ОСОБА_6 договору від 21 липня 2010 року № 1 про внесення змін до договору дарування квартири 
від 19 листопада 2008 року посвідчена приватним нотаріусом Корольчук О. С., 21 липня 2010 року зареєстрована за № 1181.
Згідно з пунктом 1 зазначеного договору ОСОБА_6 передав, а ОСОБА_5 прийняв у дар належну дарувальнику квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до статті 725 ЦК України право довічного користування квартирою та вільного доступу до неї має батько обдаровуваного ОСОБА_3 .
Згідно з інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 23 жовтня 2008 року 
КВ-2018 № 41118 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 6 СК України (тут і далі у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Згідно з частиною другою статті 14 СК України, якщо дитина або особа, дієздатність якої обмежена, не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки, опікун або самі ці особи за допомогою батьків чи піклувальника.

Частиною першою статті 242 ЦК України передбачено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Згідно з часиною першою статті 626, частиною першою статті 627 ЦК України (тут і далі у редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частини першої статті 638 ЦК України). 

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не 
випливає із суті зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

За змістом частин третьої, четвертої статті 653 ЦК України, у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. 

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина друга статті 719 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Згідно з частиною першою статті 725 ЦК України договором дарування може бути встановлений обов`язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред`являти вимог до третьої особи про виселення тощо).

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Установивши, що договір від 21 липня 2010 року № 1 про внесення змін до договору дарування квартири від 19 листопада 2008 року нотаріально посвідчений відповідно до вимог статей 719, 754 ЦК України; укладений від імені малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , його матір`ю ОСОБА_2 , як законним представником за згодою обох батьків дитини та Органу опіки та піклування (розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 13 липня 2010 року № 447), відповідно до статей 31, 32, 71 ЦК України, статті 177 СК України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний правочин укладений з дотриманням встановлених законом вимог та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, на внесення змін до оспорюваного договору нотаріально посвідчену згоду надала також дружина дарувальника ОСОБА_4 . 

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що у зв`язку з укладенням оспорюваного правочину ОСОБА_12 як власник не може користуватися квартирою на власний розсуд, а зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень не допускається. 

Перевіривши доводи позивача, Верховний Суд виходить з такого. 

Здійснюючи право власності, зокрема шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними.

У договорі дарування квартири від 19 листопада 2008 року ОСОБА_6 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдаровуваний), в інтересах якого, за згодою другого з батьків та Органу опіки та піклування, як законний представник діяла мати ОСОБА_11 , дійшли згоди про те, що згідно з статтею 652 ЦК України цей договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін (пункт 12).

Тобто, реалізуючи принцип свободи договору, ОСОБА_11 як законний представник малолітнього сина ОСОБА_5 , діючи від його імені, за згодою батька дитини, а також Органу опіки та піклування, погодилася з умовами договору дарування від 19 листопада 2008 року щодо можливості внесення змін до цього договору, якою сторони скористалися у 2010 році шляхом укладення договору від 21 липня 2010 року № 1, за умовами якого, на малолітнього ОСОБА_5 не покладено будь-яких обов`язків. 

Надаючи оцінку поведінці учасників спірних правовідносин, суди попередніх інстанцій урахували, що ОСОБА_1 не довів порушення прав малолітнього ОСОБА_5 , зокрема обмеження його права користування подарованим нерухомим майном, зважаючи а те, що суди не встановили, що ОСОБА_5 проживає на території України, намагався вселитися до спірної квартири і був позбавлений такої можливості ОСОБА_3 ; первісно спірна квартира належала на праві власності дідусеві ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , який, відповідно до положень статті 725 ЦК України, як дарувальник був вправі встановити певні обмеження щодо нерухомого майна, в тому числі надати право довічного користування квартирою третій особі.

Зважаючи на наведене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 правомірно користується квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов договору від 21 липня 2010 року № 1 про внесення змін до договору дарування квартири від 19 листопада 2008 року, укладеного з дотриманням вимог ЦК України. 

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про правомірність внесення змін у договір дарування 
від 19 листопада 2008 року, а висновок Верховного Суду щодо правильного застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах відсутній, є необґрунтованими, оскільки нормами чинного законодавства України не заборонено внесення змін до договору дарування шляхом укладення окремого договору, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 квітня 2018 року у справі № 545/2068/16-ц та від 04 листопада 2022 року у справі № 130/2123/20.

Колегія суддів Верховного Суду не бере до уваги аргументи касаційної скарги про те, що на порушення норм процесуального права суди поклали в основу оскаржуваних судових рішень витяг із розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 13 липня 2010 року № 447, зі змісту якого неможливо встановити мотиви органу опіки та піклування щодо надання такої згоди, перевірити дотримання процедури перевірки ризиків порушення, зменшення або обмеження прав малолітнього у зв`язку з укладенням договору, оскільки дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло (частина четверта статті 177 СК України).

Відповідно до частини шостої статті 177 СК України батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що відповідальність за вчинення батьками від імені дитини дій щодо її майнових прав лежить на батьках, які надають відповідні відомості органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. Необхідною умовою для надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини є гарантування збереження її права на житло.

За обставинами цієї справи право власності малолітнього ОСОБА_5 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 

Витяг із розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації містить посилання на норми ЦК України, СК України, Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», положення постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», якими Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація керувалася під час прийняття рішення щодо надання дозволу на укладення оспорюваного правочину від імені малолітнього ОСОБА_5 , а також на висновки комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній у м. Києві державній адміністрації (протокол засідання від 30 червня 2010 року № 13), заяви громадян, які попереджені про особисту відповідальність за забезпечення житловими умовами та власністю на житло малолітніх і неповнолітніх, а також за надання свідомо неправдивих відомостей та документів. 

При цьому, на час вирішення органом опіки та піклування питання про надання дозволу на укладення оспорюваного правочину від імені малолітнього ОСОБА_5 (21 липня 2010 року) частина сьома статті 177 СК України не містила переліку випадків, за наявності яких, органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини, як це передбачено частиною п`ятою статті 177 СК України, у редакції Закону України від 19 квітня 2011 року № 3234-VI, зокрема, якщо вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини (пункт 7).

Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані аргументи позивача про те, що суд апеляційної інстанції у оскаржуваній постанові не зазначив аргументів ОСОБА_2 , викладених у поданих до суду процесуальних документах, не надав їм відповідної оцінки; помилково не взяв до уваги її заяву про визнання позову, оскільки, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про те, що визнання ОСОБА_2 позову ОСОБА_1 , порушує права і свободи інших осіб. Вона не надала суду жодного доказу на підтвердження обставин наведених у відзиві на позов, який за змістом є аналогічним позову ОСОБА_1 . 
Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі. 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, та незгоди з їх оцінкою судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Батрин Станіслав Віталійович, залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	І. Ю. Гулейков    Р. А. Лідовець     Д. Д. Луспеник