Справа № 466/2178/24 Головуючий у 1 інстанції: Федорова О.Ф. 
Провадження № 22-ц/811/4438/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Костюк С.О.;
адвоката Гелемея Ю.М. - представника позивача Окрепкого А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 30 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Управління патрульної поліції у Львівській області та Департаменту патрульної поліції про стягнення моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 18.10.2022 року позивача інспектором ВБДР УПП у Львівській області було притягнено до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 140 КУпАП та накладено штраф у розмірі 1020 грн.
Вважаючи постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, незаконною та такою, що підлягає скасуванню, ОСОБА_2 звернувся до суду.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22.12.2022 року у справі №466/8798/22 згадану вище постанову від 18.10.2022 року скасовано, а провадження у справі закрито. Судом було встановлено, щоу діях ОСОБА_2 був відсутній склад та подія адміністративного правопорушення.
Позивач ОСОБА_2 вважає, що працівниками поліції були допущені порушення вимог службової дисципліни та Конституції України, оскільки складення незаконної постанови підриває авторитет поліції та свідчать про упередженість щодо громадян та формальне ставлення до служби.
Моральна шкода полягає у тому, що позивач, будучи керівником підприємства, був звинувачений щодо дій, які не вчиняв. Дії поліції позивач вважає обурливими та такими, що принижують його ділову репутацію, як в очах підлеглих, так і широкого загалу, оскільки інформація щодо розгляду справи є відкритою та її можна побачити на сайті Шевченківського районного суду м. Львова. Заподіяну йому моральну шкоду позивач оцінив у 50 000 грн, які і просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України (а.с. 1-11).
Оскаржуваним рішенням у позові відмовлено (а.с. 191-197).

Дане рішення оскаржив представник позивача.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права.
Вважає «незаконним» висновок суду про те, що «судове рішення Шевченківського районного суду від 22.12.2022 року у справі № 466/8798/22, саме по собі становить достатню справедливу сатисфакцію за будь-яку завдану позивачу моральну шкоду, у зв`язку з чим немає необхідності для її стягнення у грошовому еквіваленті», оскільки «чинним законодавством України не передбачено, що такий вид сатисфакції може замінювати сатисфакцію у виді стягнення моральної шкоди».
Вважає, що суд неправомірно «не застосував норми матеріального права, а саме п.4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки рішення Шевченківського районного суду від 22.12.2022 року у справі №466/8798/22 стосувалось питання притягнення Апелянта саме до адміністративної відповідальності за ст. 140 КУПАП».
Вважає, що «суд першої інстанції некоректно застосував правову позицію (Постанова ВП ВС від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22)». 
Вважає, що суд не дав належної оцінки постанові поліції від 18.10.2022 року про накладення на позивача адміністративного стягнення, яка «не містила інформації щодо фіксування правопорушення, зокрема, відсутні будь-які фото та відеоматеріали, з яких би вбачалась дата, час, місцезнаходження, осіб, які здійснювали фото/відео зйомку, засоби, які використовувались, тривалість відеозапису та кількість фотосвітлин», а також і інших доказів, що свідчить, що ця «постанова має ознаки свавільності» (а.с. 200-203).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89);
- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263).

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22.12.2022 року у справі № 466/8798/22 було задоволено адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції у Львівській області: скасовано постанову від 18.10.2022 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 140 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення, а провадження у справі закрито – за недоведеністю вчинення ОСОБА_2 інкримінованого йому адміністративного правопорушення (а.с. 15-17).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України). 
Тобто, для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість наявності одночасно інших трьох умов, як елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, а саме: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди. 

Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.
Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.
Відмову у задоволенні позовних вимог суд мотивував тим, що саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою, оскільки причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди: наведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 21.10.2020 року у справі № 312/262/18.
У наведеній категорії справ суд при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.
Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.  
Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій, оскільки за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за недоведеністю вчинення цього правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій поліцейських. 
Наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). 
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач. 
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.
Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок саме протиправних дій працівників поліції йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування. 
Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).
Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.
Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням особи до адміністративної відповідальності, встановлення протиправного характеру дій посадових осіб не може оцінюватись як преюдиційний факт завдання моральної шкоди особі, яку було притягнуто до адміністративної відповідальності, і як наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами.
При цьому суд прийшов до вірного висновку про те, що рішення Шевченківського районного суду від 22.12.2022 року у справі № 466/8798/22 (яким було задоволено адміністративний позов ОСОБА_2 та скасовано постанову від 18.10.2022 року про притягнення його до адміністративної відповідальності) «саме по собі становить достатню справедливу сатисфакцію за будь-яку завдану позивачу моральну шкоду, у зв`язку з чим немає необхідності для її стягнення у грошовому еквіваленті».
Наведений вище висновок відповідає ЦПК України, частиною 4 статті 10 якого встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року («Конвенція») і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, а ЄСПЛ неодноразово приходив до висновків про те, що встановлення судом порушень відповідних положень Конвенції «саме собою становить достатню справедливу сатисфакцію будь-якої моральної шкоди, зазнаної заявником» (рішення ЄСПЛ у справі «Володимир Торбіч проти України» від 13.07.2023 року (заява №14957/13); у справі «Овчаренко та Колос проти України» від 12.01.2023 року (заяви №27276/15 і № 33/692/15); у справі «Головін проти України» від 13.07.2023 року (заява №47052/18); у справі «Арбузов проти України» від 19.02.2026 року (заява № 22737/16).
Відтак, доводи апеляційної скарги про «незаконність» висновку оскаржуваного рішення суду про те, що «судове рішення Шевченківського районного суду від 22.12.2022 року у справі № 466/8798/22, саме по собі становить достатню справедливу сатисфакцію за будь-яку завдану позивачу моральну шкоду, у зв`язку з чим немає необхідності для її стягнення у грошовому еквіваленті», оскільки «чинним законодавством України не передбачено, що такий вид сатисфакції може замінювати сатисфакцію у виді стягнення моральної шкоди», також до уваги прийматися не можуть.
Ураховуючи те, що у спірних правовідносинах закриття справи у зв`язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_2 інкримінованого йому адміністративного правопорушення відбулося не через протиправні дії працівників поліції, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 30 вересня 2025 року- без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 29 квітня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський ОМ.

Шеремета Н.О.