ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
Іменем України

29 травня 2026 року	м. Дніпро	Справа № 360/1828/25	

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисельова Є.О., перевіривши матеріали за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебуває адміністративний позов ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі – відповідач, ГУ ПФУ в Луганській області), в якому з урахуванням зменшення позовних вимог позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.02.2019 по 30.11.2019 та 01.01.2020 по 31.07.2025;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за період 01.02.2019 по 30.11.2019 та 01.01.2020 по 31.07.2025 у розмірі 544 201,75 грн.
В обґрунтування позовної заяви представник позивача зазначив таке. 
З 11 червня 2018 року ОСОБА_1 (далі – позивач) отримала статус внутрішньо переміщеної особи, про що видано довідку №0000555995 від 11.06.2018 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
З цього ж року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (на даний момент Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області) з заявою про взяття на облік, як пенсіонера.
У липні 2018 року позивача взято на облік до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку (розпорядження №80893 від 24.07.2018).
У січні 2018 року до управління надійшла інформація з Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради про скасування довідки про взяття на облік позивача, як внутрішньо переміщеної особи. За даним фактом управлінням було винесено розпорядження від 29.01.2019 про призупинення виплати пенсії позивачу, з 01.02.2019.
Не погоджуючись із рішенням про зупинення виплати пенсії, позивач звернулась до Луганського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про скасування рішення управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку про зупинення виплати пенсії та про поновлення виплати пенсійного забезпечення.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року по справі №360/2897/19 задоволено адміністративний позов позивача.
Визнано протиправним та скасовано розпорядження від 29.01.2019 б/н управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області щодо припинення виплати позивачу пенсії з 01 лютого 2019 року.
Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області відновити нарахування та виплату позивачу пенсії з 01 лютого 2019 року.
Рішення набрало законної сили та не було оскаржено.
На підставі зазначеного рішення управлінням Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області поновлено позивачу нарахування та виплату її пенсійного забезпечення.
Сплачено в грудні 2019 року на картковий рахунок (призначений для виплати пенсійного забезпечення) пенсійне забезпечення в розмірі 5300,00 грн.
12 липня 2021 року на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі – відповідач) в інтересах позивача подано адвокатський запит про надання інформації та документів.
Адвокатським запитом запитувалась у відповідача наступна інформація:
- у зв`язку із чим управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області не виконує рішення Луганського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року по справі №360/2897/19;
- на підставі якого документа зупинено виплату ОСОБА_1 її пенсійного забезпечення;
- станом на 12 липня 2021 року який розмір, за період з січня 2020 року по липень 2021 року, невиплаченого ОСОБА_1 її грошового забезпечення;
- зазначити загальний розмір заборгованості по виплаті ОСОБА_1 її пенсійного забезпечення.
У відповідь на вище зазначений адвокатський запит відповідачем направлено лист від 21.07.2021 за вих. №1200-0202- 8/24895, яким зазначено, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року у справі №360/2897/19 управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області зобов`язано відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком з 01 лютого 2019 року та звернути до негайного виконання у межах виплати пенсії за один місяць.
У листопаді 2019 року управлінням на виконання вищезазначеного рішення суду до негайного виконання у межах стягнення суми за один місяць проведено нарахування місячного розміру пенсії на виплату відомість грудня 2019 року (виплачено пенсію за грудень 2019 року в сумі 5286,13 грн.) дата виплати – 25 число.
Заборгованість за період з 01.02.2019 по 30.11.2019 у розмірі 51886,38 грн. та за період з 01.01.2020 по 31.07.2021 у розмірі 113735,61 грн. обліковано в управлінні. Виплату пенсії буде здійснено після прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку».
Для проведення виплати ОСОБА_1 необхідно звернутися до будь – якого відділу обслуговування громадян для проведення ідентифікації та надання оновленої заяви з реквізитами розрахункового рахунку банку у формі IBAN».
06 серпня 2025 року через месенджер «Telegram» ОСОБА_1 пройшла відео ідентифікацію в ГУ ПФУ в Луганській області за результатами чого прийнято рішення про відновлення пенсійного забезпечення.
01 вересня 2025 року на електронну пошту позивача надійшов лист ГУ ПФУ в Луганській області від 01 вересня 2025 року №8041-8144/K-02/8-1200/25, яким повідомлено про наступне: «За результатом проходження відеоідентифікації відповідно до Порядку встановлення територіальним органом Пенсійного фонду України особи одержувача пенсії, щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, інших соціальних виплат шляхом відеоконференцзв`язку, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 20.11.2023 № 49-2, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України Черкаській області від 06.08.2025 № 807240 особу встановлено (дата ідентифікації в електронній пенсійній справі — 06.08.2025).
З урахуванням інформації про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації виплату пенсії поновлено.
01.08.2025 по 30.09.2025 буде пенсію нараховано на відомості найближчого виплатного періоду на розрахунковий рахунок банківської установи ПАТ КБ “Приватбанк”.
Пенсію за періоди з 01.02.2019 по 30.11.2019 та 01.01.2020 по 31.07.2025 обліковано в Головному управлінні та включено до Переліку боргів внутрішньо переміщених осіб за нормами постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 № 1165 “Про порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території” (далі — Порядок 1165). 
Додатково зазначено, що пенсію за березень 2022 року у сумі 7408,77 грн позивачу було нараховано на виплатні відомості березня 2022 року та з урахуванням положень абзацу третього пункту 4 Порядку 1165 проведено виплату облікованих коштів в межах бюджетних коштів, а саме: частину боргу в сумі 530,00 грн перераховано в листопаді 2022 року; 2,18 грн - в грудні 2022 року.
Подальша виплата буде провадитися згідно з нормами Порядку 1165 в межах відповідного фінансового ресурсу за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджет України на відповідний рік.
05 липня 2025 року на адресу ГУ ПФУ в Луганській області подано адвокатський запит, яким запитувалась довідка про заборгованість ГУ ПФУ в Луганській області перед ОСОБА_1 за період з лютого 2019 року по липень 2025 року.
У відповідь на запит ГУ ПФУ в Луганській області направило довідки про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії за період з 01 лютого 2019 року по 30 листопада 2019 року та за період з 01 січня 2020 року по 31 липня 2025 року.
Відповідно до вказаних вище довідок розмір пенсії ОСОБА_1 , внесений до переліку боргів на підставі Постанови КМУ №1165 складає 561 642,93 грн.
Як стверджує представник позивача, у свою чергу з бездіяльністю ГУ ПФУ в Луганській області про невиплату пенсійного забезпечення за період з 01.02.2019 по 30.11.2019 та за період з 01.01.2020 по 31.07.2025 позивач не погоджується, вважає таку бездіяльність пенсійного фону незаконною.
07.10.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив таке. 
ОСОБА_1 (електронна пенсійна справа № 909190854097) перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області як внутрішньо переміщена особа та отримувач пенсії в разі втрати годувальника, виплату якої з 01.02.2019 було призупинено причиною «до з`ясування».
Головним управлінням на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 по справі № 360/2897/19 в частині негайного виконання, а саме виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць ОСОБА_1 на виплатні відомості грудня 2019 року нараховано та виплачено місячний розмір пенсії за грудень 2019 року .
Для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 засобами вебпорталу електронних послуг Пенсійного фонду України подала заяву від 05.07.2025 про виплату пенсії, яку опрацьовано та змінено спосіб виплати пенсії через банківську установу ПАТ КБ“Приватбанк”.
Згідно інформації з підсистеми ІКІС ПФУ “Звернення” 19.07.2025 ОСОБА_1 звернулася із заявою щодо ідентифікації особи за допомогою відеоконференцзв`язку.
Відповідно до рішення від 06.08.2025 № 807240 за результатами проведеного відеоконференцзв`язку особу заявниці встановлено.
З урахуванням зазначеного та інформації про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації виплату пенсії поновлено.
Заборгованість з виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.02.2019 по 30.11.2019 та з 01.01.2020 по 31.07.2025 обліковано в Головному управлінні та включено до Переліку боргів внутрішньо переміщених осіб відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 № 1165 “Про порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території”.
12 Закону України “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території”.
Представник відповідача зауважує, що Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області виконує свої функції та обов`язки в межах своїх повноважень, визначених Положенням про управління, керуючись діючим в Україні законодавством. Заявлені вимоги про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії не визнає, вважає їх незаконними, безпідставними та необґрунтованими.
07.10.2025 від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі та зазначає, що позивачем надані всі наявні документи, які відносяться до даної справи, а саме довідки про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії гр. ОСОБА_1 за період з 01.02.2019 по 30.11.2019 та 01.01.2020 по 31.07.2025, супровідний лист (відповідь на адвокатський запит) рішення ПФУ в Луганській області про поновлення виплати пенсійного забезпечення.
Вказані вище довідки про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії гр. ОСОБА_1 за період з 01.02.2019 по 30.11.2019 та 01.01.2020 по 31.07.2025 підтверджують факт наявності у ПФУ в Луганській області заборгованості перед позивачем в сумі 561 642,93 грн.
На думку позивача, Постанова КМУ №1165 не може бути підставою для невиплати позивачу її пенсійного забезпечення. Отже, на думку позивача, бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості за період з 01.02.2019 по 30.11.2019 та 01.01.2020 по 31.07.2025 є незаконною, а доводи (викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву) є небунтованими.
10.04.2026 представник відповідача були надані додаткові пояснення, відповідно до яких зазначено, що заборгованість з виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.02.2019 по 30.11.2019 в сумі 51354,20 грн обліковано в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області та включено до Переліку боргів внутрішньо переміщених осіб відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 №1165 “Про порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території” (далі - Порядок №1165).
У березні 2022 ОСОБА_1 помилково нараховано пенсію в сумі 7408,77 грн на додаткову відомість березня 2022 року.
Для забезпечення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно було пройти фізичну ідентифікацію згідно з Порядком виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) та здійснення страхових виплат за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, особам, які тимчасово проживають за межами України, або проживають на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, або виїхали з тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України та проживають на підконтрольній Україні території затверджено постановою Кабінету Міністрів України від
11.02.2025 №299 та інформувати Головне управління щодо умов визначених пунктом 14-4 Розділу XV “Прикінцеві положення” Закону України від 09.07.2003 №1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Згідно інформації з підсистеми ІКІС ПФУ “Звернення” 19.07.2025 ОСОБА_1 звернулася засобами вебпорталу Пенсійного фонду України із заявою щодоідентифікації особи за допомогою відеоконференцзв`язку.
Відповідно до рішення від 06.08.2025 №807240 за результатами проведеного відеоконференцзв`язку особу заявниці встановлено. Також під час відеоконференцзв`язку позивачем було повідомлено про неотримання пенсії від органів Російської Федерації.
З урахуванням зазначеного та інформації про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації виплату пенсії поновлено. Виплату пенсії ОСОБА_1 поновлено за принципом “єдиної черги” завдань та “єдиної черги” спеціалістів та нараховано на відомість жовтня 2025 за період з 01.08.2025 по 31.10.2025.
Заборгованість з виплати пенсії ОСОБА_1 у сумі 575336,08 грн за період з 01.02.2019 по 30.11.2019, з 01.01.2020 по 28.02.2022 та з 01.04.2022 по 31.07.2025 обліковано в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській та включено до Переліку боргів внутрішньо переміщених осіб відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 №1165.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1165 частину заборгованості з урахуванням положень абзацу третього пункту 4 Порядку №1165, зараховано ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок АТ ”Ощадбанк” у сумі 17441,18 грн:
- у листопаді 2022 в розмірі 530,00 грн
- у грудні 2022 в розмірі 2,18 грн
- у жовтні 2025 в розмірі 2361,00 грн
- у листопаді 2025 в розмірі 2361,00 грн
- у грудні 2025 в розмірі 2361,00 грн
- у грудні 2025 в розмірі 2041,00 грн
- у лютому 2026 в розмірі 2595,00 грн
- у березні 2026 в розмірі 2595,00 грн
- у квітні 2026 в розмірі 2595,00 грн
Подальша виплата буде провадитися згідно з нормами Порядку №1165 в межах відповідного фінансового ресурсу за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік.
Судом у справі вчинено наступні процесуальні дії: 
- ухвалою суду від 29.09.2025 прийнято позовної заяви до розгляду після усунення її недоліків та відкриття провадження у справі, вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); 
- ухвалою суду від 28.11.2025 вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження; 
- ухвалою суду від 08.12.2025 витребувано від відповідача додаткові докази; 
- ухвалою суду від 29.01.2026 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів; 
- ухвалою суду від 02.03.2026 закрито підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті; 
- ухвалою суду від 01.04.2026 витребувано від відповідача додаткові докази; 
- ухвалою суду від 01.04.2026 зупинено провадження у справі;
- ухвалою суду від 29.05.2026 поновлено провадження у справі.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , є пенсіонером у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», про що свідчить рішення 909190854097 від 15.08.2025 про перерахунок пенсії. 
Згідно даних КП «ДСС» вбачається, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 15.08.2019, яке набрало законної сили 17.09.2019, адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.
Визнано протиправним та скасувано розпорядження від 29.01.2019 б/н управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії з 01 лютого 2019 року.
Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01 лютого 2019 року.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
На виконання рішення суду 15.08.2019 у справі № 360/2897/19 ГУ ПФУ в Луганській області провело перерахунок пенсії позивача.
Спірні правовідносини у частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.02.2019 по 30.11.2019 виникли з приводу не виплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсії за минулий період, яка виникла внаслідок перерахунку пенсії на виконання рішення суду у справі № 360/2897/19.
Між сторонами немає спору з приводу того, що внаслідок перерахунку пенсії позивача на виконання рішення суду у справі № 360/2897/19 виникла заборгованість за період з 01.02.2019 по 30.11.2019 в сумі 51886,38 грн.
Вказаний факт підтверджується довідкою ГУ ПФУ в Луганській області від 11.09.2025, відповідно до якої позивачу нараховано пенсію за період з 01.02.2019 по 30.11.2019 у сумі 51886,38 грн. Розмір пенсії внесений до переліку боргів відповідно до Постанови № 1165.
Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 11-257заі18, неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.
За змістом п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення або постанови суду, що набрали законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі.
Необхідно зауважити, що відповідно до наведеної норми тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову, як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
В постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 809/487/18 Верховний Суд зазначив, що підстави адміністративного позову це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.
Отже, достатньою та необхідною правовою підставою для закриття провадження у справі за п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС є одночасна сукупність таких умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); наявність в іншій справі постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи і які набрали законної сили.
Таким чином, спірним є питання наявності в межах двох справ одночасної сукупності вищевказаних умов для закриття провадження у справі, що розглядається.
Проаналізувавши підстави, предмет позову та суб`єктний склад сторін у цій справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для закриття провадження, оскільки між сторонами виник новий публічно-правовий спір, який потребує вирішення.
Дійсно, як вже зазначалось судом раніше, в провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебувала справа №360/2897/19 за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.
Суд бере до уваги, що спірні правовідносини у справі № 360/2897/19 виникли внаслідок того, що управлінням Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області припинено виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 лютого 2019 року, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.
Отже, у справі № 360/2897/19 розглядався публічно-правовий спір, що виник між ОСОБА_1 та управлінням Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області з приводу припинення нарахування та виплати пенсії.
Під час розгляду справи № 360/2897/19 суд вирішував питання про наявність підстав для поновлення нарахування та виплати позивачу призначеної пенсії з 01 лютого 2019 року.
У справі № 360/2897/19 питання виплати заборгованості пенсії позивача після її перерахунку ГУ ПФУ в Луганській області не поставало, суд його не розглядав, не вирішував і будь-яких висновків з цього приводу не робив.
Таким чином, предметом спору у справі в частині зазначених вище позовних вимог, що розглядається, є питання виплати позивачу пенсії за період з 01.02.2019 по 30.11.2019, оскільки внаслідок протиправної бездіяльності відповідача пенсія не була нарахована та виплачена, що мало наслідком виникнення заборгованості за вказаний період.
ГУ ПФУ в Луганській області не є стороною (відповідачем) у справі № 360/2897/19 і жодних обов`язків, в тому числі щодо виплати пенсії, рішенням суду у справі № 360/2897/19 на нього не покладено.
Тобто між ОСОБА_1 та ГУ ПФУ в Луганській області виник новий публічно-правовий спір, який не був предметом розгляду у справі № 360/2897/19, а тому він потребує розгляду та вирішення судом по суті.
Крім того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 
згідно довідки від 11.09.2025 позивачу нараховано пенсію за період з 01.01.2020 по 31.07.2025 у сумі 517697,50 грн. Відповідно до затверджених асигнувань виплати всім одержувачам, зазначеним у переліку в 2022 році склали 532,18 грн. на кожну особу рівними частинами. Частину заборгованості з урахуванням положень абзацу третього пункту 4 Порядку 1165 у листопаді 2022 року виплачено 530,00 грн. та у грудні 2022 виплачено 2,18 грн. У березні виплачений розмір пенсії в сумі 7408,77 грн. Розмір пенсії внесений до переліку боргів відповідно до Постанови № 1165.
Таким чином, заборгованість з виплати пенсії ОСОБА_1 за періоди 01.02.2019 по 30.11.2019, з 01.01.2020 по 28.02.2022 та з 01.04.2022 по 31.07.2025 обліковано в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській та включено до Переліку боргів внутрішньо переміщених осіб відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 №1165 у розмірі 509756,55 грн.
Для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 засобами вебпорталу електронних послуг Пенсійного фонду України подала заяву від 05.07.2025 про виплату пенсії, яку опрацьовано та змінено спосіб виплати пенсії через банківську установу ПАТ КБ“Приватбанк”.
Згідно інформації з підсистеми ІКІС ПФУ “Звернення” 19.07.2025 ОСОБА_1 звернулась з заявою щодо ідентифікації особи за допомогою відеоконференцзв`язку.
Відповідно до рішення від 06.08.2025 № 807240 за результатами проведеного відеоконференцзв`язку особу заявниці встановлено.
З урахуванням зазначеного та інформації про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації виплату пенсії поновлено.
Заборгованість з виплати пенсії ОСОБА_1 за періоди з 01.02.2019 по 30.11.2019, з 01.01.2020 по 28.02.2022 та з 01.04.2022 по 31.07.2025 обліковано в Головному управлінні та включено до Переліку боргів внутрішньо переміщених осіб відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 № 1165 “Про порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території”.
Судом встановлено, що виплату пенсії позивачу призупинено з 01.01.2020. При цьому, матеріали справи не містять доказів прийняття відповідачем рішення про припинення/призупинення виплати позивачу пенсії з 01.01.2020, посилання на прийняття такого рішення в додаткових поясненнях відповідача відсутнє, а навпаки зазначено, що відповідне рішення про припинення виплати пенсії не приймалось.
Отже вищезазначеним підтверджується те, у грудні 2019 року позивачу у відповідності до Закону України №1058-ІV нараховано та виплачено місячний розмір пенсії в сумі 5286,13 грн на рахунок, відкритий у АТ “Ощадбанк”, та з 01.01.2020 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області було призупинено на підставі статті 12 Закону України від 20.10.2014 №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.
Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 3 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 1 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.
Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Крім того, суд зазначає, що пенсії за віком відповідають ознакам такої категорії як власність, а тому не залежать від місця проживання особи пенсіонера, а її протиправне позбавлення буде порушенням гарантій, передбачених частиною четвертою статті 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Поряд з цим, відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-VI (далі - Закон № 1058).
Відповідно до статті 3 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року №16/98-ВР, право на забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням згідно з цими Основами мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено законодавством України, а також міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно із пунктом 1 частини першої та частиною четвертою статті 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Ст. 5 Закону № 1058 визначає сферу дії цього Закону.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 5 Закону № 1058 порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням визначається виключно цим Законом.
Законодавче визначення умов і порядку здійснення загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є одним з його принципів (ч. 1 ст. 7 Закону №1058).
Таким чином, законодавчим актом, яким визначено умови виплати пенсії, (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Право громадян України на отримання пенсійних виплат передбачено ст. 8 Закону № 1058.
Виплата пенсії регламентована ст. 47 Закону № 1058.
Ч. 1 ст. 47 Закону № 1058 установлено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Отже, право позивача на отримання пенсії гарантовано Конституцією України. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати (доходу) протягом трудової діяльності здійснювалося утримання страхових внесків (єдиного внеску) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні пенсійного віку та набуття необхідного страхового та спеціального (пільгового) стажу.
Ст. 46 Закону № 1058 регламентує правовідносини, що виникають під час виплати пенсії за минулий час.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Згідно з ч. 2 ст. 46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
При цьому п. 4.10 Порядку № 22-1 установлено, що після […] перерахунку пенсії […] електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, […] для здійснення виплати пенсії.
Нарахована сума пенсії включається в документи для виплати пенсії не пізніше одного місяця з дня прийняття органом, що призначає пенсію, рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення виплати пенсії, а у разі призначення пенсії за віком автоматично - не пізніше одного місяця з дня надходження повідомлення про обраний особою спосіб виплати пенсії.
ГУ ПФУ в Луганській області визнає наявність заборгованості з виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.02.2019 по 30.11.2019, яка станом на 11.09.2025 становить 51886,38 грн.
При цьому відповідач не довів наявність жодної, визначеної законом, підстави для не виплати позивачу пенсії за спірний період.
Виникнення заборгованості за період з 01.02.2019 по 30.11.2019 є наслідком протиправної бездіяльності ГУ ПФУ в Луганській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.02.2019 по 30.11.2019 на виконання рішенням суду у справі № 360/2897/19, що набрало законної сили.
Як наслідок, в силу положень ч. 3 ст. ст. 46 Закону № 1058 позивач має право на отримання пенсії за період з 01.02.2019 по 30.11.2019 без обмеження будь-яким строком.
ГУ ПФУ в Луганській області не заперечує право позивача на отримання пенсії за вказаний період, однак в якості підстави для її невиплати покликається на відсутність коштів в бюджеті Пенсійного фонду України та зазначає, що пенсія за вказаний період буде виплачена після надходження додаткового фінансування з Державного бюджету України.
Суд відхиляє заперечення відповідача, які полягають у відсутності коштів для виплати заборгованості з пенсії, оскільки за усталено практикою Європейського суду з прав людини та Верховного Суду реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Суханов та Ільченко проти України», №№ 68385/10, 71378/10, §§ 52, 30-31, 53, рішення від 26 червня 2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.
Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам.
Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.
У справі «Щокін проти України», №№ 23759/03, 37943/06, § 50, рішення від 14 жовтня 2010 року, Європейський суд з прав людини вказав, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.
Таким чином, невиплата заборгованості з пенсії за відсутності передбачених законом підстав є порушенням права позивача на мирне володіння своїм майном, яке є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
Суд зауважує, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих і обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які не підставі закону та/або іншого нормативного-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
На відміну від бездіяльності, дія є активною поведінкою суб`єкта владних повноважень.
Отже, невиплата пенсії за своєю сутністю є бездіяльністю пенсійного органу.
З огляду на встановлені фактичні обставини та правове регулювання спірних правовідносин суд дійшов висновку, що ГУ ПФУ в Луганській області допускає протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 пенсії, нарахованої за період з 01.02.2019 по 30.11.2019, в сумі 51886,38 грн.
Ч. 1 ст. 2 Закону України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон № 4901) передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 4901 виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 жовтня 2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (п. п. 51 і 52).
Отже, належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є стягнення заборгованості з пенсії.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.01.2020 по 31.07.2025, суд зазначає, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд доходить до висновку, що, за загальним правилом, право на призначення (перерахунок, поновлення) пенсії мають громадяни України незалежно від місця проживання та іноземці і особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, на умовах та порядку, передбачених законодавством або міждержавними угодами.
Зазначений підхід узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 30 січня 2020 року у справі №489/5194/16-а та від 30 вересня 2021 року у справі № 540/4060/20.
Згідно статті 85 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсії виплачуються за місцем проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.
Статтею 1 Закону № 1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV (у редакції чинній станом на час припинення позивачу виплати пенсії) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (Положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07.10.2009); у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини 1 статті 47 Закону № 1058-IV, пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ч. 2 ст. 49 вказаного Закону, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Отже, з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що пенсійний орган має право припинити виплату пенсії особі виключно з підстав, передбачених законом, про що приймає вмотивоване рішення.
Як вбачається з відзиву на позовну заяву, додаткових пояснень відповідача, підставою припинення виплати пенсії позивачу з 01.01.2020 є: - 
«виплата пенсії призупинена з січня 2020 року відповідно до статті 12 Закону України від 20.10.2014 №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».».
В свою чергу приписи ст.12 Закону України від 20.10.2014 №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», передбачають підстави для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб.
Слід зауважити, що статтею 49 Закону № 1058-IV такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено.
Зазначені обставини вказують на допущення відповідачем порушення вимог статті 49 Закону № 1058, яка визначає вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії, при чому з матеріалів справи судом встановлено, що рішення про припинення нарахування та виплати пенсії позивачу з 01.01.2020 відповідачем не приймалося, що не відповідає вимогам наведеного вище законодавства.
Головним управлінням під час розгляду справи не подано належних доказів, що б свідчили про наявність підстав для припинення виплати пенсії позивачу та не доведено правомірності таких дій.
Суд вже зазначав, що згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Суд наголошує, що Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 (справа №243/6391/17) дійшов висновку, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
При цьому, жодного рішення про призупинення виплати пенсії позивачу з підстав, визначених ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідачем не приймалось.
Суд зазначає, що конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Будь-які мотиви з посиланням на встановлену законом підставу для припинення, зупинення чи призупинення виплати позивачу пенсії, пенсійним органом не наведені та в матеріалах справи відсутні.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Преамбулою Закону № 1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
При цьому, згідно з преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина перша статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII).
У постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок, згідно з яким пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни. В той же час якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон №1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.
Відповідно до встановлених у справі обставин, суд доходить до висновку, що нездійснення відповідачем виплати позивачу раніше призначеної пенсії є безпідставним.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 8, ч.2 ст. 19 Конституції України).
Припиняючи нарахування та виплату позивачу пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. Право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що припинення виплати пенсії позивачу здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.
Отже, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, з урахуванням наданих судом висновків, суд вважає недоведеною законність припинення відповідачем нарахування та виплати позивачу пенсії починаючи з 01.01.2020.
Судом також встановлено та підтверджено матеріалами справи, що зупинення виплати позивачу пенсії відбулось з 01.01.2020 по 28.02.2022 та з 01.04.2022 по 31.07.2025. Ці обставини доведені, підтвердженні наявними в матеріалах справи доказами та не заперечується відповідачем по справі.
При цьому, в ході розгляду справи представником позивача до суду подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій зазначено, що заборгованість з пенсії за період 01.02.2019 по 30.11.2019 та 01.01.2020 по 31.07.2025 станом на час звернення до суду з цим позовом становила - 561 642,93 грн. 
10.04.2026 Головним управлінням ПФУ в Луганській області подано клопотання, в якому зазначається що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1165 частину заборгованості з урахуванням положень абзацу третього пункту 4 Порядку №1165, зараховано ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок АТ ”Ощадбанк” у сумі 17441,18 грн.
У зв`язку з наведеним просять стягнути з відповідача за спірний період заборгованість з пенсії позивача у розмірі - 544 201,75 грн.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач частково погасив заборгованість, стягнення якої є предметом спору, виплативши позивачу в квітні 2026 року - 17441,18 грн.
Як наслідок, на час розгляду справи заборгованість з виплати пенсії становить 544 201,75 грн.
Враховуючи викладене та діючи на підставі ч. 2 ст. 9 КАС, суд дійшов висновку, що з метою повного та ефективного захисту порушеного права позивача належить застосувати такий спосіб захисту як стягнення з ГУ ПФУ в Луганській області на користь ОСОБА_1 пенсії, нарахованої, проте не виплаченої, за період з 01.02.2019 по 30.11.2019, з 01.01.2020 по 28.02.2022 та з 01.04.2022 по 31.07.2025, в сумі 544 201,75 грн.
З огляду на те, що сума заборгованості за спірний період визначена самим Пенсійним органом, будь-якого втручання в повноваження відповідача як суб`єкта владних повноважень в даному випадку немає.
Щодо строку звернення, суд зазначає наступне.
Приписами ч.2 ст.49 Закону України №1058-ІV передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
В даному випадку, під час розгляду справи по суті спірних правовідносин суд встановив протиправність дій саме відповідача щодо припинення нарахування та виплати позивачу пенсії з 01.01.2020, окрім цього «пенсія за віком це свого роду державний депозит» (примусовий та індивідуальний) кожної особи, який залежить від праці такої особи та підлягає безумовному поверненню державою в установленому розмірі протягом всього життя пенсіонера, крім випадків, що можуть бути встановлені законом. Особу можна позбавити як права на депозит, так і права на пенсію лише за добровільної відмови від цього виду власності.
Слід зауважити наступне:
1) Конституція України містить не тільки норми прямої дії, але й принципи та цінності, а суд має, насамперед, захищати конституційні права та свободи особи; у разі виникнення ситуації, за якої потрібно обрати пріоритет (вузька інтерпретація норми, що призводить до одного результату, або розширене тлумачення, що тягне за собою більш ефективний захист конституційних прав і свобод та узгоджується повною мірою з положеннями Конституції та законів України) варто робити вибір на користь останнього з дотриманням балансу суспільних та приватних інтересів;
2) кожен громадянин України, за загальним правилом, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав, зокрема, на соціальний захист;
3) Конституція України (частина третя статті 46) розрізняє пенсії та інші види соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають у своїй сукупності забезпечувати рівень життя, не нижчий від установленого законом прожиткового мінімуму;
4) пенсії за віком відповідають ознакам такої категорії, як власність, а тому не залежать від місця проживання особи пенсіонера; протиправне позбавлення власності є порушенням гарантій, передбачених частиною четвертою статті 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним;
5) пенсія за віком та за вислугу років зумовлені особливостями, а саме:
5.1) призначається у зв`язку з попередньою трудовою діяльністю (працею) особи;
5.2) ґрунтується на примусовому вилучені з боку держави частини коштів (доходів) фізичної особи для гарантування функціонування системи пенсійного забезпечення;
5.3) передбачає безумовний та безстроковий обов`язок держави забезпечувати утримання особи в старості з урахуванням, зокрема, фінансових можливостей такої держави, а також права встановлювати особливі умови для отримання такої форми соціального захисту, які за будь-яких умов не можуть суперечити суті відповідного права, бути справедливими та недискримінаційними;
6) неправомірне позбавлення особи пенсії не узгоджується з принципом правової визначеності; винятково у спосіб прийняття закону дозволяється змінювати розміри пенсії, періодичність її виплати, порядок здійснення перерахунку тощо;
7) в законодавстві України, за загальним правилом, не існує строкового обмеження щодо виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.
Приписами ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
З урахуванням наведеного та враховуючи принцип верховенства права, суд констатує відсутність порушених строків звернення позивачем з даним адміністративним позовом щодо поновлення пенсійних виплат з часу припинення.
Відповідно до приписів ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Приписами ч.1 ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов слід задовольнити у повному обсязі.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до приписів ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до приписів ч.8 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Судом встановлено, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 5616,43 грн, що підтверджується квитанцією від 16.09.2025 №2017-7853-5327-8567.
Суд повертає позивачу судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області у розмірі 5616,43 грн.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
Керуючись ст.ст.2,5-10,72-90,139,242-246,205,250,255,257-263,295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (вул. Шевченка, буд. 9, м. Сєвєродонецьк, код ЄДРПОУ 21782461) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.02.2019 по 30.11.2019, з 01.01.2020 по 28.02.2022 та з 01.04.2022 по 31.07.2025.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за період 01.02.2019 по 30.11.2019, з 01.01.2020 по 28.02.2022 та з 01.04.2022 по 31.07.2025 у розмірі 544 201 (п`ятсот сорок чотири тисячі двісті одна) гривень 75 копійок.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (вул. Шевченка, буд. 9, м. Сєвєродонецьк, код ЄДРПОУ 21782461) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 5616 (п`ять тисяч шістсот шістнадцять) гривень 43 коп.
Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя 	Є.О. Кисельова