ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року 
м. Київ

Справа № 908/295/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Власова Ю. Л. - головуючого, Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Бутенка А. О.,
представників учасників справи:
прокурора - Єреп В. В.,

позивача 1 - Пастернак В. В.,

позивача 2 - не з`явилися,

відповідача 1 - Бальвас А. О.

відповідача 2 - не з`явилися,

третьої особи - не з`явилися,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Запорізької області від 02 березня 2026 року (суддя Науменко А. О.) та
постанову Центрального апеляційного господарського суду від 28 квітня 2026 року (колегія суддів: Левшина Г. В., судді: Андрейчук Л. В., Вінніков С. В.)
у справі № 908/295/25

за позовом заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради та Східного офісу Держаудитслужби
до Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут ефективних технологій - Сателіт",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів - Південно-східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України,
про визнання недійсним договору про закупівлю послуги та застосування наслідків недійсності правочину.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. Заступник керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради (далі - Рада, позивач 1) та Східного офісу Держаудитслужби (далі - Держаудитслужба, позивач 2) звернувся 04 лютого 2025 року до Господарського суду Запорізької області з позовом до Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради (далі - Департамент, відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут ефективних технологій - Сателіт" (далі - ТОВ "Інститут Ефективних технологій-Сателіт", Товариство, відповідач 2), про визнання недійсним договору про надання послуг від 13.12.2016 № 269/16 (далі - договір), укладено між відповідачами, а також стягнення з Товариства на користь Департаменту 147 000 грн з подальшим стягненням цієї суми з Департаменту в дохід держави в особі Держаудитслужби.

2. Позов обґрунтований тим, що оспорюваний договір, укладений за підсумками тендера, результати якого спотворені антиконкурентними узгодженими діями його учасників, що підтверджено рішенням адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 27 лютого 2019 року № 2-рш у справі № 02/05-18, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу Товариства, на підставі, зокрема, статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Враховуючи наявність умислу лише у Товариства, як сторони оспорюваного договору, прокурор просив суд застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з Товариства на користь Департаменту коштів у сумі 147 000 грн, з подальшим стягненням цих коштів з Департаменту в дохід держави в особі Держаудитслужби.

3. Господарський суд Запорізької області ухвалою суду від 06 лютого 2025 року, зокрема, відкрив провадження у справі та залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів - Південно-східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (далі - АМК, третя особа).

Короткий зміст судових рішень

4. Господарський суд Запорізької області рішенням від 02 березня 2026 року у справі № 908/295/25, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 28 квітня 2026 року, в задоволенні позову відмовив повністю.

5. Відмовляючи в задоволенні позову, суди зазначили про недоведення прокурором протиправності оспорюваного правочину, спрямованого на порушення інтересів держави та суспільства. Встановлений рішенням АМК факт вчинення відповідачами порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним та вчинення такого з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

6. Окремо суди наголосили, що конфіскаційний характер санкції, передбаченої частиною третьою статті 228 ЦК України, може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну з вартістю того, що стягується на користь держави для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема, законодавства про захист конкуренції. З урахуванням наведеного, суди виснували, що у зазначеному випадку при застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої частиною третьою статті 228 ЦК України, не дотриманий принцип пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно.

7. Водночас суди обох попередніх інстанцій врахували висновки, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23, в якій зазначено, що при визначенні підстав для застосування частини третьої статті 228 ЦК України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо). Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.

8. У спірних правовідносинах встановлене порушення конкурентного законодавства вже отримало належну правову оцінку у вигляді застосування санкцій АМК, які виконані у примусовому порядку, тому додаткове застосування конфіскаційних наслідків у межах цивільного (господарського) спору без належного обґрунтування суперечило б принципу пропорційності.

9. Погоджуючись із зазначеними висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції вказав, що застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України, у цій справі призвело б до непропорційного втручання у право мирного володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема щодо добросовісної сторони правочину Департаменту.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

10. Прокурор звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Запорізької області від 02.03.2026 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 28.04.2026 у справі № 908/295/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов прокурора задовольнити у повному обсязі.

11. Касаційну скаргу прокурор подав з підстави, передбаченої пунктом 2 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки вважає, що існує обґрунтована необхідність відступлення від висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, який викладено у постанові від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23.

Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

12. Верховний Суд ухвалою від 08 червня 2026 року відкрив касаційне провадження у справі на підставі пункту 2 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України.

13. Від прокурора 01 липня 2026 року до Верховного Суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 908/295/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/7314/23 або оголошення перерви у судовому засіданні.

14. Суд відмовляє у задоволенні зазначеного клопотання прокурора, з огляду на доводи клопотання, та зважаючи, що станом на час касаційного перегляду підстав для зупинення провадження у справі, які визначені статтями 227-228 ГПК України та перерви не має, оскільки відсутня ухвала про прийняття справи № 910/7314/23 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду.

15. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

16. Нормами частини другої статті 300 ГПК України встановлені межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

17. В електронній системі публічних закупівель https://prozorro.gov.ua Департамент (далі також - замовник) 16 листопада 2016 року опублікував відомості про проведення спрощеної закупівлі "Послуги щодо оброблення даних, розміщування інформації на веб-вузлах, щодо програмного застосування та інші послуги щодо забезпечення інформаційно технологічною інфраструктурою" за бюджетні кошти, ідентифікатор закупівлі UA 2016-11-16-000403-a; очікувана вартість предмета закупівлі 150 000 грн.

18. Згідно з тендерною документацією ціна була 100 % критерієм вибору переможця. Тендерні пропозиції з метою участі у закупівлі подали два суб`єкти господарювання: Товариство з обмеженою відповідальністю "Інститут Ефективних Технологій" (далі - ТОВ "Інститут Ефективних Технологій") (ЄДР 32790095) із пропозицією 150 000 грн та Товариство з обмеженою відповідальністю "Інститут Ефективних технологій-Сателіт" (ЄДР 40285214) із пропозицією 147 000 грн (яка розкрита електронною системою закупівель першою, що підтверджується протоколом розкриття тендерних пропозицій та стала найбільш економічно вигідною і в подальшому визнана переможною, наслідком чого стало укладання 13 грудня 2016 року між Департаментом (замовник) та ТОВ "Інститут Ефективних технологій-Сателіт" (виконавець) договору про надання послуг № 269/16).

19. Виконавець зобов`язався надати у 2016 році, а замовник прийняти і сплатити послуги щодо: оброблення даних, розміщування інформації на веб-вузлах, програмного застосування та інші послуги забезпечення інформаційно-технологічною інфраструктурою, обробки даних (забезпечення діяльності геоінформаційної системи і геопорталу, введення інформаційних ресурсів) (Розділ 1 договору).

20. Ціна договору становить 147 000 грн без ПДВ (пункт 3.1. договору), яку замовник оплатив 29 грудня 2016 року, що підтверджується інформацією Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області від 11 грудня 2024 року за вих. № 04-10-10/17923 та копією виписки по рахунках від 29 грудня 2016 року.

21. У подальшому, АМК рішенням від 27 лютого 2019 року № 2-рш у справі № 02/05-18 визнав вчинення ТОВ "Інститут Ефективних Технологій" та ТОВ "Інститут Ефективних технологій-Сателіт" порушення, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, проведених Департаментом, на закупівлю послуг з обробки даних, розміщування інформації на веб-вузлах, програмного застосування та інших послуг забезпечення інформаційно-технологічною інфраструктурою. Наслідком розгляду справи № 02/05-18 стало накладення АМК на зазначених учасників торгів штрафу у розмірі 22 500 грн з кожного учасника.

22. ТОВ "Інститут Ефективних технологій-Сателіт" оскаржило рішення АМК від 27 лютого 2019 року № 2-рш у справі № 02/05-18 до Господарського суду Запорізької області, який рішенням 30 липня 2019 року у справі № 908/1066/19 зазначений позов задовольнив, визнав протиправним та скасував означене рішення АМК. За результатом апеляційного перегляду, Центральний апеляційний господарський суд постановою від 23 жовтня 2019 року у справі № 908/1066/19, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 23 січня 2020 року, апеляційну скаргу АМК задовольнив; рішення місцевого суду від 30 липня 2019 року у справі № 908/1066/19 скасував; ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову. Як наслідок, органи державної виконавчої служби в примусовому порядку стягнули з ТОВ "Інститут Ефективних технологій-Сателіт" штраф у сумі 22 500 грн.

23. Прокурор 05 листопада 2024 року звернувся у порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" до Ради і Департаменту з листом за вих. № 53-98-8861 вих-24 про надання інформації щодо вжиття Радою заходів для відновлення порушених прав держави та до Держаудитслужби з листом № 53-98-8860ВИХ-24 щодо вжиття заходів до звернення до суду із відповідним позовом.

24. Держаудитслужба листом-відповіддю від 26 листопада 2024 року за вих. № 040417-17/6831-2024 повідомила, що нею проведена ревізія фінансово-господарської діяльності Департаменту за період з 01 жовтня 2013 року по 31 грудня 2017 року, результати якої відображені в акті-ревізії від 23 серпня 2018 року № 04.06-19/02. Однак під час проведення такої не досліджувався спірний договір про закупівлю послуг з обробки даних, укладений між Департаментом та Товариством.

25. Листом-відповіддю від 11 грудня 2024 року за вих.№6/11-1246 Рада повідомила, що не була обізнаною про узгодженість дій Товариства та існування рішення АМК від 27 лютого 2019 року № 2-рш у справі № 02/05-18. Про його наявність Раді стало відомо лише під час розгляду листа прокурора від 05 листопада 2024 року.

26. Звертаючись із зазначеним позовом прокурор, обґрунтовуючи підстави для звернення в інтересах держави з цим позовом вказав, що виконання оспорюваного договору здійснено за рахунок коштів місцевого бюджету, тому виявлені порушення допущені як під час проведення процедури відкритих торгів, так і при укладенні договору, призводять до порушення майнових прав держави. Натомість орган місцевого самоврядування (Рада), маючи відповідні повноваження для звернення із цим позовом, не використовує їх. У свою чергу на запит прокурора до Держаудитслужби щодо вжиття заходів до звернення до суду із відповідним позовом належної відповіді не надала. Вказане свідчить про усвідомлену пасивну поведінку і неналежне здійснення захисту порушених інтересів держави вказаними органами та спонукає прокурора до звернення з відповідним позовом.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

27. Прокурор вважає, що під час вирішення цієї справи суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права (статтю 3 Закону України "Про публічні закупівлі", статті 4, 6, 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", статей 15, 16, 203, 215, 228 ЦК України) та порушили норми процесуального права (статті 13, 73, 76-79, 86, 236 ГПК України).

28. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України, прокурор зазначає про існування обґрунтованої необхідності відступлення від висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23 і на який послалися суди попередніх інстанцій, мотивуючи рішення у цій справі.

29. На думку скаржника, наведені висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду фактично легалізують спроможність недобросовісних суб`єктів господарювання, у т.ч. за можливою змовою із замовником, порушувати основоположні принципи законодавства у сфері публічних закупівель шляхом узгодження своїх дій як під час участі у публічних закупівлях, так і в подальшому, навіть після їх притягнення до відповідальності за порушення у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, шляхом участі у закупівлях попри наявну на це трирічну законодавчу заборону.

30. З огляду на специфіку спірних правовідносин та актуальність питання застосування відповідних норм матеріального права у сфері публічних закупівель і захисту конкуренції, аналогічні спори об`єктивно виникатимуть і в подальшому. Саме тому формування єдиного та збалансованого підходу до застосування цих норм має принципове значення для забезпечення правової визначеності та однаковості судової практики.

Доводи інших учасників справи

31. Від Департаменту та від Ради надійшли відзиви на касаційну скаргу, в яких відповідач 1 та позивач 1 відповідно проти доводів касаційної скарги заперечують, просять Суд оскаржувані рішення місцевого суду та постанову апеляційного господарського суду залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, з посиланням, зокрема на необґрунтованість її доводів.

32. Інші учасники своїм правом на подання відзивів не скористалися.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій з посиланням на норми права, якими керувалися суди

33. Здійснюючи касаційне провадження у цій справі, Суд зазначає таке.

34. Закон України "Про судоустрій та статус суддів" передбачає, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики (пункт 4 частини четвертої статті 17).

35. Згідно з положеннями статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики, однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

36. З огляду на зміст статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. У свою чергу ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії"). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року у справі "С. В. проти Сполученого Королівства"). Водночас, якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року у справі "Парафія греко-католицької церкви міста Люпені та інші проти Румунії").

37. ЄСПЛ також розглядав ситуації, коли суди в різних справах відходили від своїх же висновків без належного обґрунтування. Це кваліфікувалося як порушення статті 6 Конвенції (право на справедливий судовий розгляд). Так, стаття 6 Конвенції порушується, якщо суди діють непослідовно. Стабільність судової практики є важливим аспектом верховенства права (справа Unedic v. France), відхід від попередньої судової практики має бути обґрунтований суттєвими правовими чи фактичними змінами (справа Atanasovski v. North Macedonia), непослідовність у судовій практиці, особливо за короткий проміжок часу, суперечить принципу юридичної визначеності (справа Beian v.). У справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v.United Kingdom) ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

38. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 287 ГПК підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Тобто, при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням цього правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.

39. Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 24 червня 2021 року у справі № 914/2614/13, від 28 вересня 2021 року у справі № 910/8091/20 зазначила, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави - попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Тобто, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі. Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідність критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

40. У касаційній скарзі прокурор зазначає про необхідність відступу від висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23 щодо застосування частини третьої 
статті 228 ЦК України.

41. У зазначеній скаржником справі № 922/3456/23 керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради та Держаудитслужби звернувся з позовом (який задоволений першою та другою судовими інстанціями) до спеціалізованого комунального підприємства "Харківзеленбуд" Харківської міської ради та приватного підприємства "ЛСВ Моноліт" про визнання недійсним рішення тендерного комітету, договору про закупівлю товарів та стягнення коштів. Позов мотивований наявністю антиконкурентних узгоджених дій відповідача 2 із приватним підприємством "Будерія" під час участі у тендері (торгах), проведеному відповідачем 1, в той час як відповідач 2 порушив законодавство про захист економічної конкуренції шляхом спотворення результатів тендера (торгів) та укладання договору на неконкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель. За таких обставин рішення тендерного комітету та договір, укладений за результатами відкритих торгів, підлягають визнанню недійсними відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України. Посилаючись на частину третю статті 228 ЦК України, прокурор просив застосувати наслідки недійсності укладеного договору, який суперечить інтересам держави та суспільства, та стягнути з відповідача 2 на користь відповідача 1 кошти, сплачені останнім на виконання договору, у розмірі 2 370 000 грн, а в наступному отримані відповідачем 1 за рішенням суду кошти у зазначеному розмірі стягнути у дохід держави.

42. У межах зазначеної справи № 922/3456/23 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вирішувала питання можливості застосування до спірних відносин частини третьої статті 228 ЦК України в контексті того, чи є укладений правочин (договір на закупівлю світильників та освітлюваної арматури), таким що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вчиненим з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови наявності між його сторонами антиконкурентних узгоджених дій, за які чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (пункт 1 статті 50, стаття 52 Закону "Про захист економічної конкуренції").

43. За наслідками розгляду справи № 922/3456/23 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 грудня 2025 року уточнила висновки, які містяться у постановах від 13 листопада 2024 року у справі № 911/934/23, від 17 жовтня 2024 року у справі № 914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про застосування частини третьої статті 228 ЦК України, зазначивши, зокрема, таке:

"…При визначенні підстав для застосування частини третьої статті 228 ЦК України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо). Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції".

44. Мотивуючи наведений вище висновок, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зауважувала наступне.

"Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення".

"Найбільш релевантною до справи, що переглядається, є справа "Kurban v. Turkey" (рішення від 24 листопада 2020 року, заява № 75414/10). Заявник разом з партнером уклали державний закупівельний контракт на виконання будівельних робіт і внесли відповідний завдаток (гарантію). Згодом органи влади виявили, що на момент участі в тендері проти заявника вже було порушено кримінальне провадження (пред`явлено обвинувачення) щодо маніпулювання попередніми державними закупівлями. На цій підставі національні органи скасували чинний контракт із заявником та конфіскували його завдаток. Заявник оскаржував конфіскацію завдатку як непропорційне втручання у право власності. ЄСПЛ визнав розірвання конфіскацію завдатку втручанням у право власності (стаття 1 Першого протоколу), яке мало легітимну мету - захист публічних фінансів, запобігання змовам та забезпечення чесної конкуренції у сфері державних закупівель. Незважаючи на легітимну мету, Суд встановив порушення через непропорційність застосованого заходу. Національне законодавство вимагало виключення особи з тендеру, якщо їй пред`явлено обвинувачення (превентивний захід, спрямований на запобігання подальшим порушенням). Обвинувачення було зареєстровано ще до укладення контракту, але заявник не знав про це. Крім того, органи влади з великою затримкою повідомили про це тендерний орган і фактично самі дозволили заявнику укласти контракт. Скасувавши контракт і конфіскувавши завдаток після укладення та часткового виконання угоди, держава переклала на заявника фінансовий тягар власної адміністративної недбалості (несвоєчасного виконання своїх обов`язків з перевірки). Втручання було визнане надмірним, оскільки держава не змогла забезпечити належне виконання своїх обов`язків на ранньому етапі процедури. Суд також вважав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.

ЄСПЛ вказав, що в конкретних обставинах цієї справи заявник мав принаймні законні очікування щодо можливості покладатися на договір і виконати його, а також очікувати повернення своєї гарантії, і це може розглядатися, для цілей статті 1 Першого протоколу, як пов`язане з майновими правами, наданими заявнику за договором".

"…Для застосування приписів частини третьої статті 228 ЦК України прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, а стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі.

Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини третьої статті 228 ЦК України.

Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар / роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства".

"Об`єднана палата вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої частиною третьою статті 228 ЦК України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.

Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми частини третьої статті 228 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію, та частини третьої цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави".

"Об`єднана палата звертає увагу, що, незважаючи на тривалу публічну критику, частина третя статті 228 ЦК України так і не була виключена з ЦК України, хоча її аналог у ГК України (стаття 208) втратив чинність у зв`язку з втратою чинності цим Кодексом в цілому у 2025 році. Крім того, питання щодо існування цієї норми наразі знаходиться на вирішенні законодавця (проєкт рекодифікації ЦК України) - за таких умов втручання суду у вирішення цього питання не може вважатися доцільним".

45. Також об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала, що за умови застосування відповідних приписів частини третьої статті 228 ЦК України, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника, оскільки:

"по-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном / грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було;

по-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom")".

46. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що "…. як у справі, яка переглядається, так і у справі, від висновків у якій просять відступити, прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (у цій справі № 922/3456/23 - з ПП "ЛСВ "Моноліт" на корить СКП "Харківзеленбуд").

СКП "Харківзеленбуд" неодноразово стверджувало, що воно несе негативні наслідки від ухвалених судових рішень, оскільки грошові кошти не є речами з індивідуально визначеними ознаками, відтак, неможливо розрізнити власні кошти підприємства і кошти, стягнуті з винної сторони. Скаржник звертав увагу на неодноразове намагання виконати примусово відповідне рішення суду незалежно від того, чи отримані кошти з винної сторони на рахунок комунального підприємства. Отже, ухвалені судами у цій справі рішення означають не лише застосування частини третьої статті 228 ЦК України всупереч її прямим приписам (Об`єднана палата погоджується з доводами скаржника, що при правильному застосуванні цієї норми з нього мали би бути стягнуті товари, отримані за правочином, тобто світильники, а не кошти), але й перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - стягнення з комунального підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони".

47. Відтак, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 922/3456/23 дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю товарів на підставі частини третьої статті 228 ЦК України та про стягнення з відповідача 2 на користь відповідача 2 370 000 грн, а з відповідача 1 одержаних ним за рішенням суду зазначеної суми коштів у дохід держави.

48. Як убачається, зокрема, зі змісту оскаржуваних рішень попередніх інстанцій, суди врахували висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України, викладені у постанові від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23, яка за критеріями подібності правовідносин, визначеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, є подібною до справи № 908/295/25.

49. Прокурор у касаційній скарзі, у контексті положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23, не навів змістовного обґрунтування мотивів і причин такого відступлення, а також не навів вагомих та достатніх аргументів, які б свідчили про помилковість такого висновку. Касаційна скарга не містить фундаментальних обґрунтувань щодо підстави необхідності і причин для відступу від правової позиції, яка міститься у зазначеній постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

50. Доводи прокурора фактично зводяться до незгоди зі здійсненим об`єднаною палатою відступом (шляхом уточнення) від попередніх висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13 листопада 2024 року у справі № 911/934/23 та від 17 жовтня 2024 року у справі № 914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України, а не з наявністю обґрунтованих мотивів для відступлення від висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у зазначеній постанові від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23.

51. Проте, мотиви свого відступлення (уточнення) об`єднана палата навела у постанові від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23, а висновки сформовані, саме виходячи з ґрунтовного аналізу правової природи санкції, передбаченої нормою частини третьої статті 228 ЦК України, у тому числі у контексті практики ЄСПЛ. При цьому при уточненні попередніх висновків Верховного Суду щодо застосування зазначеної норми права, у тому числі, в контексті доводів скаржника, об`єднана палата досліджувала питання щодо: - правової природи наслідків недійсності правочину, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України; - відповідності приписів частини третьої статті 228 ЦК України критеріям ЄСПЛ стосовно сумісності втручання у право на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; - винної особи; - добросовісної сторони правочину.

52. З наведеного прокурором обґрунтування вбачається, що скаржник наводить власне суб`єктивне розуміння та трактування висновків, викладених у зазначеній постанові, а його доводи зводяться виключно до заперечення сформульованого об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підходу, без спростування мотивів його формування об`єднаної палатою та наведення об`єктивних причин для його перегляду. При цьому за своїм змістом посилання скаржника на приписи пункту 2 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України є загальними, абстрактними, містять ознаки формального характеру та незгоду з висновками судів попередніх інстанції, які були зазначені в оскаржуваних у цій справі судових рішеннях.

53. Отже, колегія суддів Верховного Суду доходить до висновку, що скаржником не аргументовано та не доведено обґрунтовану і вмотивовану необхідність для відступу від зазначених правових висновків і які відповідали б критеріям для відступу, а також те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та / або порушили норми процесуального права.

54. З огляду на викладене, Верховний Суд не вбачає підстав для відступу від вказаної правової позиції об`єднаної палати у постанові від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23 за наведених прокурором підстав.

55. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження та є недоведеною ним, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави. Інших підстав для касаційного оскарження судових рішень, визначених у абзаці 1 частини другої статті 287 ГПК України, прокурор не заявляв.

56. Аргументи Департаменту та Ради, викладені у відзивах на касаційну скаргу, беруться до уваги Судом у тих частинах, які узгоджуються з викладеними у цій постанові міркуваннями.

57. Верховний Суд зазначає, що учасникам справи надана вичерпна відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

58. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

59. За змістом частини першої статті 309 ГПУ України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 уього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

60. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів Верховного Суду вважає, що касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції - без змін.

Судові витрати

61. Судовий збір за подання касаційної скарги у порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Запорізької області від 02 березня 2026 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 28 квітня 2026 року у справі № 908/295/25 залишити без змін.

3. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Л. Власов

Судді І. В. Булгакова

Т. М. Малашенкова