КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№ 22-ц/824/435/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2026року  місто Київ
справа №753/18705/21

Київський апеляційний судв складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Таргоній Д.О., Голуб С.А.
за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Котвицького В.Л., повний текст рішення складено 25 листопада 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нікітенко Юлія Миколаївна про витребування земельної ділянки, припинення права власності та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, -

В С Т А Н О В И В:
В вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила:
витребувати у ОСОБА_3 належну ОСОБА_1 на праві власності земельну ділянку, площею 0,0641 га, кадастровий номер 8000000000:90:856:0030, розташовану за адресою:АДРЕСА_1 , садове товариство «Берізка-2»; 
припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,0641 га, кадастровий номер 8000000000:90:856:0030, розташовану за адресою  АДРЕСА_1 , садове товариство «Берізка-2»; 
скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56272705 від 22.01.2021 15:42:12 приватного нотаріусаНікітенко Ю.М., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ на підставі якого було внесено запис про реєстрацію права власності на нерухоме майно: земельну ділянку, площею 0,0641 га, кадастровий номер 8000000000:90:856:0030, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , садове товариство «Берізка-2»; 
скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,0641 га, кадастровий номер 8000000000:90:856:0030, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , садове товариство «Берізка- 2», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 639733680000, проведену 22.01.2021 року приватним нотаріусом Нікітенко Ю.М., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІV-кв №146097 від 16 серпня 2000 року є власником земельної ділянки площею 0,0641 га, кадастровий номер 8000000000:90:856:0030, розташованої за адресою АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для ведення садівництва, що додається.
Вказувала, що з 1998 року вона постійно проживає в Ізраїлі.
Однак позивачу стало відомо, що 19 травня 2015 року, без її відома та за її відсутності на території України та не з її волі, належну їй на праві власності земельну ділянку було відчужено ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 травня 2015 року, посвідченого ПН КМНО Шупенею О.М. та зареєстрованого в реєстрі за номером 318.
Зазначала, що вона, дізнавшись про відчуження належної їй на праві власності земельної ділянки звернулась до правоохоронних органів із заявою про скоєння злочину. Інформація про вказане кримінальне правопорушення внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві за №12015100020005288 18 червня 2015 року, за фактом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. В подальшому це кримінальне провадження об`єднане з іншим за номером №12015100040011020.
В ході вказаного досудового розслідування встановлено, що відчуження належної на праві власності ОСОБА_1 земельної ділянки здійснено від її імені за довіреністю, посвідченою 28 квітня 2015 року тим самим ПН КМНО Шупенею О.М, зареєстрованою за №268. Разом з тим, ОСОБА_1 будь-які дії щодо земельної ділянки не вчиняла та довіреність з правом розпорядження належної їй на праві власності земельної ділянки особі, яка здійснила її відчуження не видавала. 
Вказувала, що вона в день оформлення, як довіреності, так і попереднього договору купівлі-продажу та договору купівлі-продажу в Україні не перебувала, державний кордон не перетинала що підтверджується відповіддю адміністрації Державної прикордонної служби України, яка була надана слідчому. Крім того, ОСОБА_1 паспорта громадянина України не отримувала, вона мала лише паспорт колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 , виданий 12 травня 1981 року Мінським райвідділом ОВС м. Києва, який в зв'язку з виїздом ОСОБА_1 у 1998 році на постійне проживання до Ізраїлю було вилучено в неї та направлено для подальшого знищення за місцем його видачі, що підтверджується листами Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві ДМС України. Також встановлено, що ОСОБА_4 , незважаючи на те, що проводиться досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, на земельній ділянці здійснюється будівництво будинку, імовірно з метою подальшої реєстрації та їх відчуження.
Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2015 року, за клопотанням слідчого СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві Васюти А.В., в рамках зазначеного кримінального провадження, накладено арешт на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , заборонено проведення реєстраційних дій і розпорядження зазначеною земельною ділянкою та здійснення будівництва на цій земельній ділянці.
Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 02 листопада 2020 року, за клопотанням представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , скасовано арешт у кримінальному провадженні №12015100020005288, накладений ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2015 року. Однак, заборона проведення реєстраційних дій і розпорядження зазначеною земельною ділянкою та здійснення будівництва на цій земельній ділянці згідно з ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2015 року не скасовано і є чинною.
Зазначала, що у липні 2021 року стало відомо, що ОСОБА_4 відчужив вказану земельну ділянку ОСОБА_3 . Таким чином, ОСОБА_4 будуючи повністю обізнаним про те, що земельна ділянка, яку він придбав на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2015 року вибула з володіння ОСОБА_1 не з її волі, а шляхом шахрайських дій за підробленою від її імені довіреністю, та що відчуження земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_1 є незаконним, та що ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2015 року на спірну земельну ділянку накладено заборону проведення реєстраційних дій і розпорядження цією земельною ділянкою та здійснення будівництва на ній - відчужив її ОСОБА_3 .
Враховуючи, що на час укладення вказаного договору купівлі-продажу ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2015 року на спірну земельну ділянку накладено заборону проведення реєстраційних дій і розпорядження цією земельною ділянкою та здійснення будівництва на ній, яка не скасована в цій частині і є чинною, отже ОСОБА_4 не мав права відчужувати цю земельну ділянку ОСОБА_3 та відповідно ПН КМНО Нікітенко Ю.М. не мала правових підстав посвідчувати зазначений договір і проводити державну реєстрацію.
Посилалася на те, що спірна земельна ділянка вибула з її володіння не з її волі, а внаслідок протиправних дій (шахрайства) та незаконного її відчуження.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 листопада 2024 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовано накладені ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2021 року заходи забезпечення позову, а саме: арешт на земельну ділянку, площею 0,0641 га, кадастровий номер 8000000000:90:856:0030, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , та заборону ОСОБА_3 , органам та суб'єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії відносно земельної ділянки площею 0,0641 га, кадастровий номер 8000000000:90:856:0030, розташованої за адресою АДРЕСА_2 .
Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 січня 2026 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати, пов`язані з правничою допомогою в розмірі 60000 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріального та порушення процесуальних норм права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог посилався на те, що приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції помилково виходив з того, що первинна реєстрація об'єкта нерухомості відбулась у 2015 році, а друга у 2016 році.
Вказував, що на підставі укладеного начебто від імені позивача договору купівлі-продажу від 19 травня 2015 року реєстрація права власності на земельну ділянку за ОСОБА_4 відбулася 19 травня 2015 року. Водночас, реєстрація права власності на земельну ділянку за відповідачем відбулася не у 2016 році, як зазначив суд першої інстанції, а 22 січня 2021 року.
Вважає, що внаслідок неправильної оцінки наявних у справі доказів суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи, які він поклав в основу свого висновку про пропуск позивачем позовної давності.
Зазначав, що дізнавшись про порушення своїх прав позивач звернулася у 2016 році до суду з позовом про оспорювання довіреності та укладеного від її імені з ОСОБА_4 договору купівлі-продажу земельної ділянки.
Посилався на те, що до моменту відчуження 22 січня 2021 року земельної ділянки ОСОБА_4 на користь відповідача у позивача не виникло і не могло виникнути право заявляти віндикаційний позов, оскільки володільцем земельної ділянки залишався ОСОБА_4 як покупець за договором, укладеним від імені позивача, тому остання мала право тільки на зобов`язально-правові способи захисту.
Вказував, що не раніше моменту відчуження 22 січня 2021 року земельної ділянки ОСОБА_4 на користь відповідача у позивача виникло право на віндикаційний позов, яке остання реалізувала, звернувшись до суду з позовом у цій справі у вересні 2021 року, тобто в межах строків позовної давності.
Зазначав, що оскільки спірна земельна ділянка вибула у позивача проти її волі, а тому наявні підстави для задоволення позову.
19 березня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вказувала, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М. у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. 
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.
Як вбачається з матеріалів справи,згідно Державного акту на право приватної власності на землю, серія IV-КВ №146097 від 16 серпня 2000 року, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 28 грудня 1999 року №197-2/699, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0641 га, кадастровий номер 8000000000:90:856:0030, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для ведення садівництва.
На вказаній земельній ділянці розташований садовий будинок АДРЕСА_3 , який побудований господарським способом та введений в експлуатацію в 1970 році власником якого є ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою від 26 листопада 2005 року, виданою Об'єднанням садівничих товариств масиву «Колекторний» та технічним паспортом на садовий (дачний) будинок АДРЕСА_4 , виготовленим 07 липня 2006 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності.
Відповідно до зазначеного технічного паспорту садовий (дачний) будинок АДРЕСА_3 має два поверхи: поверх 1 літ «А» та поверх 2 літ «А», загальна площа його становить 58,6 кв.м.
Згідно з довіреністю від 28 квітня 2015 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. та зареєстрованою в реєстрі за №268, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_8 представляти її інтереси з усіма необхідними повноваженнями з усіх без винятку питань, що стосуються продажу належного їй на праві приватної власності садового будинку та земельної ділянки. У довіреності вказано, що довіреність підписана ОСОБА_1 у її присутності. Особу її встановлено, дієздатність перевірено.
12 травня 2015 року ОСОБА_8 , діючи на підставі вищезазначеної довіреності від імені ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_4 попередній договір, відповідно до якого сторони зобов'язались не пізніше 25 травня 2015 року укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема, земельної ділянки і садового будинку, що підтверджується копією попереднього договору від 12 травня 2015 року. Вказаний попередній договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М.
19 травня 2015 року ОСОБА_8 , діючи від імені ОСОБА_1 , на підставі цієї ж довіреності та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений тим самим приватним нотаріусом, зареєстрований в реєстрі за №318, що підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 травня 2015 року.
Цього ж дня відомості про реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_4 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 червня 2015 року.
ОСОБА_1 дізнавшись про відчуження належного їй на праві власності майна, через уповноваженого представника, звернулась до правоохоронних органів з заявою про скоєння злочину.
З матеріалів справи вбачається, що СВ Дарницького УП ГУНП у місті Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12015100020005288 від 18 червня 2015 року за фактом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. ОСОБА_1 є потерпілою особою в кримінальному провадженні щодо вчинення відносно неї протиправних дій (шахрайства) та незаконного відчуження належного їй на праві власності майна.
Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2015 року за клопотанням слідчого СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві Васюти А.В., в рамках зазначеного кримінального провадження, накладено арешт на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , заборонено проведення реєстраційних дій і розпорядження зазначеною земельною ділянкою та здійснення будівництва на цій земельній ділянці.
Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 02 листопада 2020 року, за клопотанням представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , скасовано арешт у кримінальному провадженні №12015100020005288, накладений ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2015 року. Однак, заборона проведення реєстраційних дій і розпорядження зазначеною земельною ділянкою та здійснення будівництва на цій земельній ділянці згідно з ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2015 року не скасовано і є чинною.
22 січня 2021 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу відчужив вказану земельну ділянку ОСОБА_3 .
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 22 січня 2021 року зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 40230378.
Позивач у позовній заяві вказувала на те, що вона з 1998 року проживає в Ізраїлі.
Згідно з відомостями наданими Адміністрацією Державної прикордонної служби України від 06 липня 2015 року вих. №55/1450 ОСОБА_1 з 09 жовтня 2014 року державний кордон України не перетинала.
У липні 2016 року ОСОБА_9 звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсним, зустрічний позов  ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про відшкодування витрат (справа №753/14052/16-ц).
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року у справі №753/14052/16-ц визнано недійсною довіреність від 28 квітня 2015 року за реєстровим номером 268, посвідчену ПН КМНО Шупенею О.М., видану від імені ОСОБА_1 на ім`я гр. ОСОБА_8 на право розпорядження належних ОСОБА_1 : садовим будинком, який знаходиться на території АДРЕСА_5 та земельною ділянкою 0,641 га, яка розташована: АДРЕСА_2 .
У задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про відшкодування витрат відмовлено.
При розгляді справи №753/14052/16-ц встановлено, що зі змісту довіреності від 28 квітня 2015 року вбачається, що довіреність підписана особисто ОСОБА_1 , у її присутності. Особу її встановлено, дієздатність перевірено. Однак, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_1 постійно проживає Ізраїлі. У період з 09 жовтня 2014 року і до 27 серпня 2015 року ОСОБА_1 державний кордон України не перетинала, на території України не перебувала. Паспорт, на підставі якого приватний нотаріус встановив особу при посвідченні довіреності ОСОБА_1 ніколи не отримувала.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на час видачі довіреності на ім'я ОСОБА_8 з правом розпорядження належного їй майна не могла бути присутньою у нотаріуса та особисто підписати довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. і зареєстровану в реєстрі за №268, відтак у неї не було волевиявлення уповноважувати ОСОБА_8 на вчинення будь-яких дій, в тому числі і на розпорядження її майном.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що на час укладення договору купівлі-продажу від 22 січня 2021 року ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2015 року на спірну земельну ділянку накладено заборону проведення реєстраційних дій і розпорядження цією земельною ділянкою та здійснення будівництва на ній, яка не скасована в цій частині і є чинною, отже ОСОБА_4 не мав права відчужувати цю земельну ділянку ОСОБА_3 , та відповідно ПН КМНО Нікітенко Ю.М. не мала правових підстав посвідчувати зазначений договір і проводити державну реєстрацію. Посилалася на те, що спірна земельна ділянка вибула з її володіння не з її волі, а внаслідок протиправних дій (шахрайства) та незаконного її відчуження.
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Згідно з статей 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14 власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Судова практика щодо застосування положень статті 388 ЦК України є усталеною. 
Аналогічні висновки щодо застосування положеньстатті 388 ЦК України  викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц.
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи мотивувати висновки про наявність підстав для втручання у володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з гарантій мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц та від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15-ц).
Також при вирішенні питання про витребування майна з володіння іншої особи потрібно оцінювати наявність або відсутність добросовісності набувача нерухомого майна, на чому неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (постанова від 26 червня 2019 року у справі №669/927/16-ц, постанова від 01 квітня 2020 року у справі №610/1030/18, постанова від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19).
Встановивши, що спірний об`єкт нерухомості вибув від ОСОБА_1 до ОСОБА_4 проти волі позивача, в подальшому був відчужений ОСОБА_3 особою, яка не мала права на його відчуження, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що права позивача були порушені та ОСОБА_1 обрано належний спосіб захисту шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння.
Разом з тим, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з  підстав пропуску позивачемстроку позовної давності, вказуючи на те, що  ОСОБА_1 дізналася про відчуження належної їй земельної ділянки у червні 2015 року, а саме -23 червня 2015 року, а з позовом звернулася до суду 14 вересня 2021року.
Перевіряючи доводи сторони позивача про те, що останньою не було пропущено строку для звернення з даним позовом до суду, колегія суддів виходить з наступного.
Представник відповідача у суді першої інстанції подала заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до позову ОСОБА_1 , в якій вказувала на те, що представник позивача звернувся до суду з позовною заявою 14 вересня 2021року, тоді як з доданих до матеріалів справи документів вбачається, що ОСОБА_1 дізналася про відчуження належної їй земельної ділянки у червні 2015 року, а саме - 23 червня 2015 року. Тобто, позивач звернулась до суду з віндикаційною вимогою через шість років два місяці та 23 дні з дня, коли вона дізналася про відчуження належної їй земельної ділянки. При цьому, позивач не зверталась до суду із заявою про поновлення строку позовної давності.
Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17жовтня 2018 року у справі №362/44/17 (провадження №14-183цс18) дійшла висновку, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб'єктами права вищезазначені особи мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів. Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а ст.268 цього Кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності. Тому на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність (ст.257 ЦК України). Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року (справа № 234/3341/15-ц), у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов'язаний нести витрати на її утримання.
Саме позивач повинен довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо укладення спірного договору купівлі-продажу квартири. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.
Звертаючись у вересні 2021 року до суду з позовом до ОСОБА_3 позивач вказувала на те, що у липні 2021 року їй стало відомо, що ОСОБА_4 відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_3 .
З матеріалів справи вбачається, що позивач дізнавшись 23 червня 2015 року про вибуття з її власності спірної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 19травня 2015 року, улипні 2016 року з метою захисту своїх прав звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсним, зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про відшкодування витрат (справа №753/14052/16-ц).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в 2016 році позивачем було обрано належний спосіб захисту - визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки за наслідками відбувається повернення у попередній стан.
Як зазначив представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду, під час розгляду справи №753/14052/16-ц позивачу стало відомо про відчуження спірної ділянки ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 22 січня 2021 року ОСОБА_3 і тому ОСОБА_9 ще до закінчення розгляду справи №753/14052/16-цу вересні 2021 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна з чужового незаконного володіння.
А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позивач звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_3 про витребування майна з чужового незаконного володіння в межах строку позовної давності.
Таким чином, аргументи представника відповідача про сплив позовної давності у спірних правовідносинах не заслуговують на увагу.
Вищезазначеного також не було враховано судом першої інстанції.
Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 листопада 2024 року про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 ухвалене з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка вибула з володіння позивача поза її волею, а відтак колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для витребування з незаконного володінняОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,0641 га, кадастровий номер 8000000000:90:856:0030, розташованої за адресою:    АДРЕСА_5 .
З огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача ОСОБА_3 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини.
Щодо позовних вимог про припинення права власності та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, колегія суддів зазначає наступне.
Судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18.
Пред'явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Оскільки вимоги про припинення права власності на земельну ділянку та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не є належним способом захисту прав позивача, оскільки не призведе до реального відновлення порушених її прав, таким чином у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити.
Ухвалюючи додаткове рішення від 09 січня 2026 року щодо розподілу судових витрат та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено розмір заявлених витрат на правову допомогу.
Додаткове рішення, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат є невід'ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05липня 2023 року у справі №904/8884/21.
Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційним судом було скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а відтак і додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 січня 2026 року підлягає скасуванню.
Відповідно до ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає, що з ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 8000 грн. та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 12000 грн.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 листопада 2024 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 січня 2026 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нікітенко Юлія Миколаївна про витребування земельної ділянки, припинення права власності та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - задовольнити частково.

Витребувати з незаконного володінняОСОБА_3  (який проживає за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь  ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) земельну ділянку, площею 0,0641 га, кадастровий номер 8000000000:90:856:0030, розташовану за адресою:   АДРЕСА_5 .

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з  ОСОБА_3 (який проживає за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь  ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 8000 грн. та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 12000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 червня 2026 року.

Головуючий:

Судді: