Дата документу 01.07.2026 Справа № 317/5137/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/5137/25 Головуючий у 1-й інстанції: Мінгазов Р.В.
Провадження № 22-ц/807/1080/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Полякова О.З.
при секретарі: Пантюх Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 05 березня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Заява мотивована тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.10.2008р. по справі № 2-4108/08 було розірвано її шлюб, укладений з ОСОБА_5 .
23.06.2015р. Вознесенівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного МУ МЮ (м. Одеса) вчинений актовий запис № 50 про розірвання вказаного шлюбу, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, номер витягу 00053673855 від 17.09.2025р.
Після розірвання попереднього шлюбу, починаючи з 2009 року заявниця почала проживати однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з громадянином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 26.11.2016р. приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Карташовою Т.М., на праві приватної власності належить сину рідної тітки ОСОБА_6 - громадянину ОСОБА_7 .
Разом з ними проживала рідна тітка ОСОБА_6 - мати ОСОБА_7 громадянка ОСОБА_2 .
Проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 2009 року в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відбувалось із дозволу зазначених вище його тітки ОСОБА_2 та рідного сина тітки ОСОБА_7 .
Разом з ними з 2009 року до 2019 року проживав син заявниці від першого шлюбу ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Під час їх з ОСОБА_6 спільного проживання однією сім`єю вони мали стосунки, що притаманні подружжю, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки, виховували ОСОБА_8 як спільну дитину. ОСОБА_6 , як вітчим, приймав фактичну та матеріальну участь в утриманні та вихованні її сина ОСОБА_8 .
Разом з ОСОБА_6 вони спільно вели господарство, в інтересах один одного виконували свої побутові обов`язки, спільно харчувалися, мали спільний бюджет, обидва приймали участь в утриманні місця їх проживання шляхом витрати спільних коштів на ремонт будинку, а також регулярної передачі коштів на оплату комунальних платежів та витрат з енергопостачання будинку тітці ОСОБА_6 - ОСОБА_2 .
Починаючи з 2009 року вони з ОСОБА_6 спільно проживаючи як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, турбувались один про одного, надавали один іншому необхідну допомогу соціально-побутового характеру, дбали про здоров`я один одного, за необхідності купували один іншому ліки, забезпечували прибуття до медичних закладів тощо. Також вони спільно надавали матеріальну та фактичну допомогу у побуті, дбали про здоров`я, забезпечували продуктами харчування, одягом та медикаментами тітку ОСОБА_6 - ОСОБА_2 , яка проживала з ними в одному будинку.
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 вважали один одного чоловіком та дружиною, мали стосунки та обов`язки, що притаманні подружжю, у відносинах з іншими людьми представлялись як подружжя.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 , виданим 25.06.2025р. Заводським відділом ДРАЦС у м. Запоріжжі Південного МУ МЮ (м. Одеса).
Організацію, оплату та проведення поховання ОСОБА_6 забезпечено заявницею, що підтверджується відповідним договором-замовлення № 25/6/1 від 25.06.2025р., актом приймання-передачі послуг від 01.07.2025р. до договору-замовлення № 25/6/1 від 25.06.2025р., фіскальним чеком від 31.07.2025р. на оплату вартості організації та проведення поховання ОСОБА_6 в сумі 40 000,00 грн., а також фіскальним чеком від 01.08.2025р. на оплату вартості організації та проведення поховання ОСОБА_6 в сумі 39 000,00 грн.
Організація проведення та оплата нею вартості послуг із поховання ОСОБА_6 також є доказом їх спільного проживання та існування у них спільних обов`язків, в тому числі її останнього обов`язку, як дружини ОСОБА_6 .
За життя ОСОБА_6 заповіту складено не було.
Згідно ч. 1 ст. 1264 ЦК України факт її проживання з ОСОБА_6 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини однією сім`єю є підставою для створення умов здійснення нею відповідного суб`єктивного майнового права на отримання спадкового майна після смерті ОСОБА_6 .
Встановлення такого факту необхідно їй для отримання та реалізації права на спадкування після смерті ОСОБА_6 . При цьому, через смерть останнього, встановити факт їх спільного проживання однією сім`єю інакше ніж у судовому порядку можливим не вбачається.
Після смерті ОСОБА_6 єдиним його спадкоємцем натепер є рідна тітка - ОСОБА_2 , що підтверджується її письмовою заявою, посвідченою 28.07.2025р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Войтовим В.В. За наявною в неї інформацією та виходячи зі змісту вищевказаної заяви від 28.07.2025р., інші спадкоємці після смерті ОСОБА_6 відсутні. Відтак, рішення суду за цією заявою може стосуватися прав та законних інтересів лише ОСОБА_2 , яка є заінтересованою особою у справі.
Посилаючись на зазначені обставини, заявниця просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 2010 року по дату смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 05 березня 2026 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу залишено без розгляду.
Роз`яснено заявниці право подати позов до суду на загальних підставах.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вона в своїй заяві про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в якості заінтересованої особи визначила ОСОБА_2 . Натомість, виходячи зі змісту оскаржуваної ухвали, в якості «зацікавлених» осіб судом першої інстанції вказано також: ОСОБА_9 та ОСОБА_4 .
Наскільки відомо скаржнику, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 з заявою про вступ у справу № 317/5137/25 до суду не зверталися, з ініціативи суду вказані особи до участі у справі не притягувалися. Процесуального рішення в формі ухвали про залучення заінтересованих осіб до участі у справі судом не приймалось.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов висновку про наявність спору про право між заявником та заінтересованими особами ( ОСОБА_9 та ОСОБА_4 ), які судом до участі у справі у передбачений процесуальний спосіб допущені (притягнуті) не були, а відтак, не набули статусу учасника справи та відповідних процесуальних правомочностей.
На думку заявника, в ході розгляду справи окремого провадження суд дійшов висновку про наявність спору про право між заявником та особами, що фактично не були учасниками такої справи. Висновки суду про наявність спору між цими особами в цьому випадку на фактичних обставинах не ґрунтуються, а висновок суду про існування спору є неправильним, передчасним та помилковим.
Більш того, ч. 3 ст. 42 ЦПК України визначений процесуальний статус учасника справи - заінтересована особа. Статусу «зацікавлена» особа чинним процесуальним законом не передбачено.
Натомість, в ухвалі від 05.03.2026р. по справі № 317/5137/25 ОСОБА_9 та ОСОБА_4 наділено процесуальним статусом саме «зацікавленої» особи, відтак, суд допустив до участі у справі осіб із не передбаченим законом статусом, та розглянув справу за участі таких учасників, що є самостійною підставою для скасування ухвали, постановленої з порушенням норм процесуального права.
В наданих суду письмових додаткових запереченнях ОСОБА_9 та ОСОБА_4 неодноразово наголошували на відсутності спору про право між заявником та іншими учасниками, погодились, що ОСОБА_1 правильно звернулась до суду саме із заявою про встановлення юридичного факту, а не з позовом про захист суб`єктивного майнового права. На підтвердження своїх висновків щодо відсутності спору ОСОБА_9 та ОСОБА_4 навели суду свої доводи.
ОСОБА_1 погоджується з твердженням ОСОБА_9 та ОСОБА_4 щодо відсутності між учасниками справи спору про право.
Зауважує, що суд першої інстанції таким доводам учасників справи правової оцінки не надав, чим допустив неповноту та неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи.
Звертає увагу, що заінтересована особа - ОСОБА_4 є громадянкою Російської Федерації, яка згідно відомостей з матеріалів справи постійно проживає на території цієї держави, тобто знаходиться поза територіальними межами України. Представництво ОСОБА_4 в суді першої інстанції забезпечувалось громадянином України - адвокатом Шульженком Ігорем Вікторовичем, яким на підтвердження своїх повноважень до справи долучено ордер на надання правничої допомоги Серія АА № 1499415 від 08.02.2026р. Зі змісту ордеру вбачається, що адвокатом з ОСОБА_4 укладено договір про надання правничої допомоги № 25/1012-1, дата укладання такого договору - 10.12.2025р. З початком повномасштабної агресії РФ проти України, будь-яке (в т.ч. поштове) сполучення між країнами відсутнє. Вказані обставини унеможливлюють укладання письмового договору між адвокатом Шульженко І.В. та громадянкою РФ ОСОБА_4 шляхом його безпосереднього підписання сторонами, обміну листами тощо. Підписання такого договору в електронній формі із застосуванням персонального електронного підпису можливим також не уявляється, оскільки оформлення такого підпису дозволене лише громадянам України. Електронні підписи чи аналогічні електронні продукти, що допущені до застосування в РФ, в Україні до застосування не допускаються.
Більш того, ОСОБА_4 є особою похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що адвокатом зазначено в ордері Серія АА № 1499415 від 08.02.2026р. Відтак, станом на дату постановлення оскаржуваної ухвали ОСОБА_4 мало б виповнитися 86 років. Перевірка цивільного стану ОСОБА_4 на предмет її можливої смерті через фактичний вік є неможливою в силу приналежності останньої до громадянства країни-агресора, з якою будь-які правові відносини натепер відсутні.
Інші учасники справи судове рішення не оскаржили.
Учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались. 
Від заінтересованої особи ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшла заява з проханням розглянути справу без її участі, також просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення відповідає зазначеним вище вимогам закону. 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що за своїм предметом та можливими правовими наслідками вимоги заявниці пов`язані з цивільно-правовими відносинами щодо спадкування майна померлого, а отже, не підлягають вирішенню у порядку окремого провадження. Суд виснував, що має місце спір про право, а відтак заява не може бути розглянута в порядку окремого провадження, одночасно суд роз`яснив, що заявник має право подати позов на загальних підставах, якщо метою заявника, являється право оформлення спадкового майна після померлого.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
У справі, яка переглядається, заявниця просить встановити в порядку окремого провадження факт спільного проживання зі спадкодавцем з метою реалізації права на оформлення спадкових прав як спадкоємця четвертої черги.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з частиною третьою статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені розділом IV ЦПК України - «Окреме провадження».
Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина шоста статті 294 ЦПК України).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що визначальне значення під час розгляду заяви про встановлення певних фактів, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки, має значення наявність чи відсутність спору між спадкоємцями (постанови Верховного Суду: від 16 січня 2018 року у справі № 640/10329/16-ц, від 04 червня 2025року у справі № 638/9040/23).
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір - це суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Отже, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права (постанова Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 641/683/23).
Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 545/844/23).
Суд повинен встановлювати, між ким існує спір, хто є таким спадкоємцем відповідно до вимог цивільного законодавства України, який оспорює право заявника на прийняття спадщини, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 636/1324/16-ц (провадження № 14-225цс18), та постановах Верховного Суду: від 23 грудня 2019 року у справі № 175/423/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 202/6418/18, від 28 вересня 2022 року у справі № 139/122/14-ц, від 04 січня 2023 року у справі № 198/99/15-ц, від 14 листопада 2024 року у справі № 352/2129/23.
У заяві про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю заявниця вказала мету встановлення такого факту, а саме, що встановлення факту спільного проживання однією сім`єю необхідно їй для оформлення своїх спадкових прав на спадкове майно.
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Встановивши, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд дійшов обґрунтованого висновку про залишення заяви без розгляду, оскільки заява  ОСОБА_1 має розглядатися у порядку позовного провадження з використанням відповідних процесуальних інститутів.
На виконання вимог частини шостої статті 294 ЦПК України, суд роз`яснив заявниці ОСОБА_1 , що залишення її заяви про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю без розгляду не позбавляє її права звернутися до суду для вирішення цього питання в порядку позовного провадження на загальних підставах.
Доводи апеляційної скарги про те, що  ОСОБА_9 та ОСОБА_4 до участі у справі не притягувалися, процесуального рішення в формі ухвали про залучення заінтересованих осіб до участі у справі судом не приймалось, спростовуються наступним.
Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника та заінтересованих осіб (частина третя статті 42, частина четверта статті 294 ЦПК України).
До заінтересованих осіб належать особи, які беруть участь у справі та мають у ній юридичну заінтересованість. Коло заінтересованих осіб визначається взаємовідносинами із заявником у зв`язку з обставинами, які підлягають визнанню і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Участь у справі цих осіб обумовлюється тим, що із визнанням обставин заявник може реалізувати свої права у правовідносинах, у яких беруть участь також і заінтересовані особи. Для цих осіб є характерним те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками заявників.
Отже, залучення (вступ) цих заінтересованих осіб має важливе практичне значення, оскільки вони мають можливість у процесі розгляду справи про встановлення юридичного факту заявити про порушення чи оспорювання їхніх суб`єктивних прав.
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, заявниця зазначила заінтересованою особою ОСОБА_2 .
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 21 січня 2026 року залучено до участі у справі в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, в якості заінтересованих осіб:
- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса проживання: Ханти-Мансьйський автономний округ - Югра, Нижньовартівський район, сільське поселення Лар`як, село Лар`як.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень доводів заяви, незгоди з судовим рішенням, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи перевірені та їм дана належна оцінка. 
Докази та обставини, на які посилається заявниця в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
З огляду на встановлені судом обставини, колегія суддів апеляційного суду погоджується із мотивами суду першої інстанції для залишення заяви без розгляду, оскільки встановлення вказаного заявницею факту впливатиме на права і обов`язки спадкоємців, враховуючи, що сама заявниця претендує на спадкове майно, тому вбачається спір про право.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому відсутні підстави для задоволення скарги та скасування ухвали.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 05 березня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 02 липня 2026року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

О.З. Поляков