Єдиний унікальний номер справи № 372/94/25
Провадження № 22-ц/824/4449/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЗА-Л» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЗА-Л» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,
В С Т А Н О В И В :

06 січня 2025 року позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.08.2015 року між батьком позивача ОСОБА_2 , як власником земельної ділянки загальною площею 2,0599 га, кадастровий номер 3223186400:03:005:0004, та ТОВ «Роза-Л» укладено Договір № б/н про оренду земельної ділянки. Договір укладено на 7 років від дати його реєстрації.
Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 320643723, позивач з 19.01.2023 року є власником земельної ділянки загальною площею 2,0599 га, кадастровий номер 3223186400:03:005:0004, розташованої за адресою: Київська область, Обухівський район, Семенівська сільська рада, з цільовим призначенням для ведення товарного сільгоспвиробництва на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 86.
Оскільки строк дії договору оренди закінчувався 10.08.2022 року, то відповідно до п. 27 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України він вважався поновленим на один рік, тобто до 19.08.2023 року.
Перед закінченням строку дії оренди позивач як власник земельної ділянки звернулася до відповідача із заявою про непродовження (непоновлення) договору оренди. Крім того, у вказаній заяві містилося прохання про передачу ділянки для оброблення власними силами.
Позивачка стверджує, що наміру на продовження дії Договору оренди від 01.08.2015 року не мала, про що свідчать заяви про припинення дії договору. Додаткової угоди з відповідачем не укладала.
Враховуючи викладене, позивач просив суд зобов`язати ТОВ «Роза-Л» повернути позивачу ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 2,0599 га, кадастровий номер 3223186400:03:005:0004, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, Семенівська сільська рада, з цільовим призначенням для ведення товарного сільгоспвиробництва.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 жовтня 2025 року позов задоволено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 11 листопада 2025 року відповідач направив апеляційну скаргу. 
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, не врахувавши заперечення відповідача щодо обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту порушеного права; на думку апелянта, за наявності зареєстрованого права оренди належним способом захисту є вимога про визнання відсутнім права оренди, а не вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та її повернення; неврахування судом зазначених обставин, як вважає відповідач, призвело до неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
На підставі зазначеного апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
08 січня 2026 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.
У судове засідання, призначене на 23 квітня 2026 року, з`явився представник відповідача - Клапчук Ф.П., який підтримав апеляційну скаргу та просив апеляційний суд її задовольнити.
Сторона позивача у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи належним чином повідомлялася. Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 23 квітня 2026 року надав до апеляційного суду клопотання про проведення засідання без сторони позивача. 
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що позивач є власником спірної земельної ділянки, право оренди якої виникло на підставі договору від 01 серпня 2015 року строком на сім років; після спливу строку дії договору позивач неодноразово повідомляла відповідача про небажання поновлювати орендні правовідносини та вимагала повернення земельної ділянки; відповідач був належним чином обізнаний про відсутність волевиявлення орендодавця на продовження оренди; за наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди відсутні підстави вважати такий договір поновленим; обставини, на які посилалася позивач, знайшли своє підтвердження належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим наявні підстави для зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку власнику.
Під час апеляційного розгляду справи представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та додатково наводив окремі доводи щодо незаконності й необґрунтованості оскаржуваного рішення суду першої інстанції, які фактично не були викладені в апеляційній скарзі та не становили її змісту.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зазначена норма процесуального закону визначає межі апеляційного перегляду та не передбачає можливості розширення предмета перевірки за рахунок нових доводів, які не були наведені особою в апеляційній скарзі. Відтак колегія суддів не вбачає правових підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги та здійснює перевірку законності й обґрунтованості оскаржуваного рішення виключно в межах тих аргументів, які викладені апелянтом у поданій апеляційній скарзі. 
Хоча чинний процесуальний закон і передбачає можливість суду апеляційної інстанції вийти за межі доводів апеляційної скарги, в той же час підстави для такого виходу чітко регламентовані і в даному випадку відсутні. За таких умов суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог і доводів апеляційної скарги, не виходячи за встановлені процесуальним законом межі апеляційного перегляду, а тому не бере до уваги доводи, які не були належним чином відображені у відповідному процесуальному зверненні та фактично заявлені лише під час апеляційного розгляду справи.
Колегія суддів насамперед зазначає, що єдиним доводом апеляційної скарги фактично є твердження відповідача про обрання позивачкою неналежного способу захисту порушеного права. На думку апелянта, у спірних правовідносинах належним способом захисту мало бути звернення до суду з вимогою про визнання відсутнім права оренди земельної ділянки, а не з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення власнику.
З такими доводами колегія суддів не погоджується з огляду на таке:
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
За змістом частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України та Законом України «Про оренду землі».
Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» № 161-XIV визначено, що оренда землі є заснованим на договорі строковим платним володінням і користуванням земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно з частиною першою статті 6 вказаного Закону орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.
Відповідно до статті 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.
Отже, оренда земельної ділянки за своєю правовою природою є строковим правом користування чужим майном, яке існує протягом визначеного сторонами строку та припиняється після його закінчення, якщо інше не передбачено законом або договором.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивачка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 січня 2023 року набула право власності на земельну ділянку площею 2,0599 га з кадастровим номером 3223186400:03:005:0004, розташовану на території Семенівської сільської ради Обухівського району Київської області.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний № 320643723 право власності позивачки на зазначену земельну ділянку зареєстровано 10 січня 2023 року.
Також встановлено, що 01 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «РОЗА-Л» було укладено договір оренди земельної ділянки строком на сім років.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний № 42131605 рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки прийнято 10 серпня 2015 року.
З урахуванням умов договору та вимог законодавства строк його дії спливав 10 серпня 2022 року.
Законом України № 2145-IX, який набрав чинності 07 квітня 2022 року, розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України було доповнено пунктами 27 та 28, якими на період дії воєнного стану передбачалося автоматичне поновлення на один рік договорів оренди земельних ділянок, строк дії яких закінчився після введення воєнного стану.
Разом із тим зазначені положення втратили чинність 19 листопада 2022 року у зв`язку з набранням чинності Законом України № 2698-IX від 09 жовтня 2022 року.
Отже, договір оренди земельної ділянки, який був поновлений у силу закону на один рік, вважався чинним до 19 серпня 2023 року, після чого припинив свою дію у зв`язку із закінченням строку.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що позивачка неодноразово висловлювала свою незгоду щодо продовження орендних правовідносин. Зокрема, судом враховано заяви позивачки від 02 листопада 2021 року, 02 березня 2023 року та 28 березня 2024 року, які були направлені відповідачу з повідомленням про небажання поновлювати договір оренди та з вимогою повернути земельну ділянку після закінчення строку його дії.
Таким чином, відповідач був належним чином обізнаний про відсутність волевиявлення власника земельної ділянки на продовження орендних правовідносин.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що після закінчення строку дії договору оренди та відсутності волі орендодавця на його продовження правові підстави для подальшого користування відповідачем земельною ділянкою були відсутні.
Посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки правовідносини у зазначеній справі не є тотожними спірним правовідносинам у цій справі, а викладені в ній висновки стосуються інших фактичних обставин.
При цьому колегія суддів виходить із того, що належним способом захисту є такий спосіб, який є ефективним, відповідає змісту порушеного права та характеру його порушення, забезпечує реальне поновлення права особи і не потребує подальшого звернення до суду для досягнення мети захисту.
У даному випадку порушення права позивачки полягає не у наявності юридичної невизначеності щодо існування права оренди, а у фактичному неповерненні земельної ділянки після припинення договору та продовженні користування нею відповідачем всупереч волі власника.
Саме тому заявлена позивачкою вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення і є належним та ефективним способом захисту порушеного права власника, оскільки у разі її задоволення право позивачки підлягає повному відновленню без необхідності ініціювання нового судового спору.
З огляду на викладене колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову та повернення земельної ділянки її власниці, а доводи апеляційної скарги щодо неналежності обраного способу захисту є безпідставними та висновків суду не спростовують.
При цьому колегія суддів не може погодитися з доводами відповідача про те, що право оренди земельної ділянки продовжує існувати виключно з тієї підстави, що відповідний запис про таке право наявний у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до положень цивільного та земельного законодавства державна реєстрація речового права є офіційним підтвердженням набуття, зміни або припинення такого права, однак сама по собі не є самостійною підставою його виникнення. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі договору оренди та існує протягом строку, визначеного законом або договором, тоді як державна реєстрація лише засвідчує наявність такого права та забезпечує його публічність.
Отже, запис у державному реєстрі не може розглядатися як безумовне підтвердження існування права оренди за відсутності належної матеріально-правової підстави для його подальшого існування. Сам по собі факт державної реєстрації права оренди не породжує це право та не може продовжувати його дію після припинення договірних правовідносин.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, договір оренди земельної ділянки від 01 серпня 2015 року припинив свою дію у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, а волевиявлення власника земельної ділянки щодо його подальшого поновлення було відсутнє та неодноразово доведене до відома відповідача.
За таких обставин наявність у реєстрі запису про право оренди не свідчить про наявність у відповідача чинного права користування земельною ділянкою та не створює самостійної правової підстави для подальшого володіння і користування майном.
З огляду на встановлене, колегія суддів вважає, що обраний позивачкою спосіб захисту повністю відповідає характеру порушеного права та спрямований на усунення наслідків такого порушення. Зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку, правові підстави користування якою припинилися, забезпечує реальне та повне поновлення прав власника на володіння, користування та розпорядження належним йому майном.
Виконання рішення суду про повернення земельної ділянки безпосередньо призводить до відновлення порушеного права позивачки та не потребує звернення до суду з додатковими позовами для досягнення мети судового захисту, що свідчить про ефективність обраного способу захисту.
Наведене додатково спростовує доводи апеляційної скарги щодо неналежності обраного позивачкою способу захисту та підтверджує правильність висновків суду першої інстанції.
Інших доводів, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення або спростовували встановлені судом першої інстанції обставини справи, апеляційна скарга не містить.
З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РОЗА-Л» залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько