Справа №:755/10069/24
Провадження №: 2/755/6333/24
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2025 р. місто Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі: 
Головуючого судді - САВЛУК Т.В., 
секретарі Лазоренко Н.В., 
учасники цивільного процесу:
позивач - ОСОБА_1 , 
представник позивача - адвокат Панькова З.Л., 
відповідач - ОСОБА_2 , 
представника відповідача - адвокат Віданова О.В.
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, в залі суду, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 з вимогою: «визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ».
27 червня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. 
Відповідно до статті 189 Цивільного процесуального кодексу України завданням підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.
Коло питань, які вирішуються на підготовчому засіданні визначено положеннями статті 197 ЦПК України.
Відповідно до змісту положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд, зокрема, у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви; вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.
19 липня 2024 року представник відповідача - адвокат Віданова О.В. подала до суду зустрічний позов від імені ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - ОСОБА_3 , про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди. 
15 жовтня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про прийняття зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - ОСОБА_3 , про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди. 
Об`єднано в одне провадженні первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - ОСОБА_3 , про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди. 
За змістом положень статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. 
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
18 липня 2024 року (вх. № 40314) на адресу суду надійшов відзив на позов, поданий представником відповідача - адвокатом Відановою О.В., за змістом відзиву відповідач висловив свою позицію щодо підстав для відмови у задоволенні позову, долучивши письмові докази на спростування наведених позивачем обставин справи.
01 серпня 2024 року (вх. № 43116) на адресу суду надійшов відзив на позов, поданий представником відповідача за зустрічним позовом - адвокатом Паньковою З.Л., за змістом відзиву відповідач висловив свою позицію щодо підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову та навів свої контраргументи щодо обставин справи та позиції відповідача та долучених до позову доказів. 
21 серпня 2024 року (вх. № 46159) на адресу суду надійшла відповідь відзив на зустрічний позов, подана представником відповідача - адвокатом Відановою О.В.
31 липня 2014 року (вх. № 42482) до суду надійшли письмові пояснення, подані третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 , у яких він висловив свою позицію на підтримку первісного позову та просив залишити зустрічний позов без задоволення. 
29 жовтня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про задоволення заяви представника позивача - адвоката Панькової З.Л. та викликано у судове засідання свідків - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
У справі закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат Панькова З.Л. у судовому засіданні просили задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову, пояснили, 14 лютого 1964 року виконавчим комітетом Київської міської ради видано ордер № 120482 на жиле приміщення - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_6 , членів його сім`ї: дружину ОСОБА_7 та сина ОСОБА_2 . На час звернення до суду спірна квартира не приватизована. У зазначеному житловому приміщенні зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із малолітніми дітьми. Відповідач фактично не проживає у спірній квартирі понад 33 роки, участі в утриманні житла та сплаті житлово-комунальних послуг не бере, особисті речі відповідача у квартирі відсутні. Витрати, пов`язані з утриманням квартири, оплатою комунальних послуг та проведенням поточного ремонту, несуть позивач та члени її сім`ї. На підтвердження факту непроживання відповідача позивачем надано акти ЖЕД № 409 від 22 березня 2017 року, 18 квітня 2024 року та 05 червня 2024 року, відповідно до яких ОСОБА_2 зареєстрований за вказаною адресою, однак фактично за місцем реєстрації не проживає. ОСОБА_2 протягом тривалого часу проживає в іншому житловому будинку разом із своєю дружиною за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, у дружини відповідача наявне інше нерухоме майно, зокрема житловий будинкок в Київській області, що, на переконання позивача, спростовує доводи відповідача про відсутність іншого житла. Щодо вимог зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні житлом позивач зазначила, що перешкод у користуванні квартирою відповідачу не чинить, а доводи відповідача про недопуск до житла вважає недоведеними. Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння моральних страждань, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями позивача та заявленою шкодою, а також обґрунтування заявленого розміру такого відшкодування.
Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача - адвокат Віданова О.В. в судовому засіданні просили задовольнити зустрічний позов та відмовити у задоволенні первісного позову, на підставах викладених у зустрічному позові, додатково пояснили, що ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі з 1964 року на підставі ордера та набув право користування зазначеним житловим приміщенням як член сім`ї особи, на ім`я якої було видано ордер. Особовий рахунок щодо спірної квартири оформлений на померлу ОСОБА_7 , а тому, на переконання відповідача, позивач ОСОБА_1 не наділена належним процесуальним правом на звернення до суду з цим позовом. Відповідач не вибував зі спірного житла на постійне місце проживання, з реєстрації не знімався, а його тимчасова відсутність за місцем реєстрації була зумовлена характером трудової діяльності, подальшим перебуванням на пенсії, карантинними обмеженнями у зв`язку з поширенням COVID-19, а також обставинами, пов`язаними з безпековою ситуацією після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України. Крім того, відповідач посилався на наявність перешкод у користуванні спірним житлом, зокрема зміну замків та обмеження доступу до квартири, що, на його переконання, унеможливлювало повноцінне користування житловим приміщенням. Іншого житла у власності чи користуванні у відповідача не має, а тому визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, призведе до втручання у його право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, позивачем не доведено відсутності відповідача у спірному житлі понад установлені законом строки без поважних причин, що виключає підстави для застосування статей 71, 72 ЖК України.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 в судовому засіданні просив задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову, додатково пояснив, що він зареєстрований та фактично проживає у квартирі АДРЕСА_3 . Разом зі ним у вказаному житловому приміщенні проживають його мати - ОСОБА_1 , а також двоє його малолітніх дітей. У спірній квартирі також зареєстрований ОСОБА_2 , однак фактично у зазначеному житловому приміщенні він не проживає тривалий час, а саме понад 30 років. Витрати, пов`язані з утриманням квартири, оплатою житлово-комунальних послуг, проведенням поточного ремонту та належним утриманням житла, здійснюються ОСОБА_1 та ним самостійно та у повному обсязі. Особисті речі ОСОБА_2 у квартирі відсутні, що, на його переконання, свідчить про фактичне непроживання ОСОБА_2 у спірному житлі. Зазначені обставини підтверджуються, зокрема, актами обстеження житлового приміщення від 22 березня 2017 року, від 18 квітня 2024 року та від 05 червня 2024 року, складеними за участю представників житлово-експлуатаційної організації та свідків, відповідно до яких ОСОБА_2 зареєстрований, однак фактично у квартирі АДРЕСА_3 не проживає понад 30 років. Щодо доводів зустрічного позову зазначив, що викладені у ньому обставини не відповідають фактичним обставинам справи. Будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою ОСОБА_2 не створювалося, доступ до житлового приміщення йому не обмежувався, однак правом користування квартирою останній тривалий час не користувався з власної волі.
Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, оцінивши наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони гуртуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі та доходить наступних висновків.
Виходячи з положень частини першої статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Відповідно до частин першої, другої статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 826/4766/17 (провадження № 11-1290апп18) вказано, що: «стаття 31 ЖК передбачає, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. На підставі рішення про надання жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення (частина перша статті 58 ЖК, пункт 69 Правил № 470). Тобто, у випадку невидачі особі, якій на підставі рішення уповноваженого органу було надане жиле приміщення для поліпшення житлових умов, ордера ця особа не може використовувати вказане жиле приміщення».
Судом встановлено, що 14 лютого 1964 року ОСОБА_6 разом з його сім`єю, яка складалась з 3 осіб, було отримано ордер на житлове приміщення № 120482, на право зайняття двох кімнат, жилою площею 29,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Києва № 110725181 від 16 квітня 2024 року у квартирі АДРЕСА_3 , зареєстровані, у тому числі, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
З акта, складеного 22 березня 2017 року майстром технічної дільниці № 3 за участю свідків - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає в квартирі АДРЕСА_3 .
З акта, складеного 18 квітня 2024 року мешканцями будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований, але з 1990 року не проживає в квартирі АДРЕСА_3 .
З акта, складеного 05 червня 2024 року мешканцями будинку АДРЕСА_4 - ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований, але з 1990 року не проживає в квартирі АДРЕСА_3 .
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 4 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Статтею 71 ЖК України передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж Кодексу, зокрема призовна та строкова військова служба, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження). 
Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. 
Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. 
Під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. 
Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. 
Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України. 
Суд зазначає про те, що матеріали справи не містять доказів, що підтверджує викладені у позові факти, відповідачем у ході розгляду справи звернуто увагу та те, що він на законних підставах зареєстрований у спірній квартирі, та ніколи не втрачав до неї інтересу, а тому доводи відповідача про те, що позбавлення його конституційного права на житло, суд вважає ґрунтовним та прийнятним.
Ці обставини доведено показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , зокрема, допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що підписували акти обстеження щодо фактичного проживання осіб у квартирі, виходячи з відомих їм обставин та власних спостережень. Також свідки зазначили, що раніше не були знайомі з відповідачем ОСОБА_2 , у вказаному будинку його не бачили та будь-яких відомостей щодо фактичного проживання останнього у квартирі АДРЕСА_3 не мають.
Окремо слід звернути увагу на те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, та стороною позивача не доведено суду будь-яких доказів необхідності визнання відповідача, таким що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. 
При цьому, у відповідності з наведеною нормою та п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року за №2 «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо)
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення вимог за зустрічним позовом в частині зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_3 , оскільки за своєю правовою природою вимога про усунення перешкод у користуванні майном підлягає задоволенню за умови доведення позивачем факту вчинення відповідачем дій, які об`єктивно перешкоджають реалізації такого права, а також існування причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та обмеженням можливості належного користування майном. Разом з цим, матеріали справи не містять належних, допустимих доказів на підтвердження того, що позивачу за зустрічним позовом фактично чиняться перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням, зокрема шляхом недопуску до квартири, зміни замків, обмеження доступу чи вчинення інших дій, спрямованих на унеможливлення реалізації ним права користування. Саме по собі посилання відповідача на наявність перешкод без надання належного доказового підтвердження не може бути достатньою підставою для задоволення таких вимог.
Щодо вимог зустрічного позову про стягнення моральної шкоди суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 
Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У відповідності до статті 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Разом із тим, вимога про відшкодування моральної шкоди у цій справі є похідною від вимог зустрічного позову про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_3 . Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про усунення перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням через їх недоведеність, підстав для висновку про наявність протиправної поведінки відповідача та, як наслідок, правових підстав для відшкодування моральної шкоди також не встановлено.
Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, подані поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках.
За змістом положень статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України)
Частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України).
Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи ОСОБА_3 , про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди суд також не вбачає з мотивів, наведених у мотивувальній частині цього рішення.
Відповідно до статті 141 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позову, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом у сплаченому при зверненні до суду розмірі.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 3, 4, 6, 15, 16, 215, 203, 316, 319, 345, 388, 392, 655, 657, 658 Цивільного кодексу України, статтями 2-5, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - залишити без задоволення. 

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди, - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

С у д д я