П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/21041/25	

Категорія: 106000000	Головуючий у суді І інстанції: Тарасишина О. М. час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Одеса 	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Семенюка Г.В.	
суддів: 	Федусика А.Г.	
 	Шляхтицького О.І.	

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

в с т а н о в и В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просив:
- визнати протиправними дії щодо несвоєчасного остаточного розрахунку (виплати зарплати) на день виключення зі списків особового складу та усіх видів забезпечення, у зв`язку із звільненням з військової служби;
- зобов`язати сплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (виплати зарплати) на день виключення зі списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби за період з 01.04.2025 по 28.05.2025 включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 з урахуванням виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 (далі – Порядок №44).
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач пояснив, що проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.04.2025 №232-ОС був виключений зі списків особового складу та знятий з усіх видів забезпечення.
Однак, станом на день прийняття вищезазначеного наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів усіх розрахунків при звільненні.
Так, 28.05.2025 на банківський рахунок позивача надійшла заробітна плата від Військової частини НОМЕР_1 в розмірі 985,00 грн, однак відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до вимог статті 117 Кодексу Законів про працю України (далі – КЗпП України).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Суд визнав протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку (виплати зарплати) з ОСОБА_2 на день виключення зі списків особового складу та усіх видів забезпечення, у зв`язку зі звільненням з військової служби.
Зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України сплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (виплати зарплати) на день виключення зі списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби за період з 02.04.2025 по 28.05.2025 у розмірі 806,40 грн відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі – Порядок №100) з урахуванням виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44.
В решті позовних вимог суд відмовив.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Мотиви апеляційної скарги полягають у такому.
По-перше, на думку скаржника, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин принципи справедливості та пропорційності, адже прийняте рішення без застосування даних принципів передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що призвело до стягнення з Військової частини НОМЕР_1 очевидно неспівмірної суми.
По-друге, на думку скаржника, позивач не має права на компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержані військовослужбовцями, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, справу судом апеляційної інстанції розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.04.2025 №232-ОС позивач був виключений зі списків особового складу та знятий з усіх видів забезпечення.
Однак, станом на день прийняття вищезазначеного наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідач не провів усіх розрахунків при звільненні.
Так, 28.05.2025 на банківський рахунок позивача надійшла заробітна плата від Військової частини НОМЕР_1 в розмірі 985,00 грн.
Однак, відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні.
На звернення ОСОБА_1 щодо виплати середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні, відповідач листом від 04.06.2025 відмовив у такій виплаті.
Вважаючи дії відповідача щодо не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що, у межах даної справи, наявні підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки з вини відповідача ОСОБА_1 не виплачена належна сума у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Разом з цим, суд першої інстанції зменшив розмір відшкодування, застосувавши істотність частки недоплаченої відповідачем суми при звільненні ОСОБА_1 .
Так, визначивши середньоденний заробіток позивача, коефіцієнт істотності частки та кількість днів затримки, суд першої інстанції зобов`язав відповідача сплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (виплати зарплати) на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби за період з 02.04.2025 по 28.05.2025 у розмірі 806,40 грн. відповідно до Порядку №100 з урахуванням виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44.
Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 
Ця стаття також передбачає, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати № 95», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Стаття 12 цієї Конвенції встановлює, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведений відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити неоспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.
Отже, передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Матеріали справи свідчать, що при звільненні з Військової частини НОМЕР_1 позивачу не було виплачено в повному обсязі грошове забезпечення.
Таке грошове забезпечення виплачено позивачу 28.05.2025 у сумі 985 грн.
Отже, є правильним висновок суду першої інстанції, що при звільненні позивача зі служби відповідач не провів з ним повний розрахунок, що свідчить про недотримання суб`єктом владних повноважень вимог статті 116 КЗпП України та має наслідком застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Далі слід зазначити, що колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування принципу співмірності при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача.
Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 відступила від висновку Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 щодо неможливості застосування до спірних сум принципу співмірності.
ВП ВС зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу встановленню підлягає:
(1) розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислений за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100;
(2) загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат;
(3) частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; (4) частку коштів, яку не було виплачено позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат.
Тобто, в даному випадку стягненню на користь позивача підлягає такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах по справі № 560/5923/24 від 27 березня 2025 року, по справі № 620/7207/24 від 24 квітня 2025 року.
Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що днем виключення позивача зі списків військової частини та всіх видів грошового забезпечення є 01.04.2025. Отже, двома попередніми місяцями перед звільненням є лютий та березень 2025 року.
Згідно архівної відомості наданої відповідачем разом з відзивом на позов за лютий, березень 2025 року (за останні два місяці перед звільненням) становить разом 85011,20 грн.
У лютому 2025 року та березні 2025 року було 59 днів, а, отже, середньоденна заробітна плата позивача за два повних місяці служби склала 1440,86 грн (85011,20 грн /59).
Враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу (01.04.2025), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 56 днів (період з 02.04.2025 по 28.05.2025).
Відтак, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить: 80 688,16 грн (1440,86 грн. х 56).
Однак, сума несвоєчасно виплаченого при звільненні грошового забезпечення в розмірі 985,00 грн є неспівмірною із сумою середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (80688,16 грн).
У зв`язку з цим, є правильним висновок суду першої інстанції щодо застосування коефіцієнту істотності частки, порівняно із середнім заробітком (середнім грошовим забезпеченням) позивача за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із загального розміру несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення.
Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,01% розраховується наступним чином: 1440,86 грн (середньоденний заробіток позивача) х 0,01% (коефіцієнт істотності частки) = 14,40 грн. (середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки) х 56 (днів затримки розрахунку) = 806,40 грн.
Колегія суддів вважає помилковими доводи скаржника, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин принципи справедливості та пропорційності, оскільки такі застосовані судом та визначена сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 806,40 грн.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, в апеляційній скарзі відповідач указує на те, що ОСОБА_1 не має права на компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержані військовослужбовцями, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Відповідаючи на даний довід апеляції, колегія суддів виходить з такого.
Верховний Суд у постанові від 27.10.2022 по справі № 1.380.2019.006549 дійшов висновків про те, що пунктами 2-5 Порядку №44 визначено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».
Вказані положення відповідають приписам пункту 168.5 статті 168 ПК України, в якому зазначено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Разом з тим, слід зауважити, що Порядок №44 розрахований на компенсацію грошового забезпечення, право на яке набуте у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Однак, як встановлено судами, позивач у справі, яку розглядав Верховний Суд, набув право на виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням зі служби, а не у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби. Тому під час виплати позивачу середнього грошового забезпечення за період вимушеного прогулу відповідач правомірно не застосував Порядок №44 та не компенсував податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.
З огляду на відсутність у позивача права на компенсацію військового збору та ПДФО відповідно до Порядку №44, Верховний Суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги, що позивач мав «законні сподівання» на їх отримання. Отже, в діях відповідача у спірних правовідносинах не вбачається порушення вимог Конвенції та статті 1 Першого протоколу.

Застосовуючи указані правові висновки Верховного Суду, суд апеляційної інстанції, у межах даної справи за позовом ОСОБА_1 , указує, що останній набув право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а не у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не має права на компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку №44, оскільки такий передбачає компенсацію грошового забезпечення, право на яке набуте у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не надав оцінку Порядку №44 та помилково задовольнив вимогу позивача щодо компенсації сум податку з доходів фізичних осіб при виплаті відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частина 2 цієї статті передбачає, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Ураховуючи, що суд першої інстанції неправильно розтлумачив норми Порядку №44, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача компенсувати ОСОБА_1 суми податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку №44 при виплаті відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та приймає в цій частині постанову про відмову в задоволенні позову.
Підстави для розподілу судових витрат за результатом розгляду апеляційної скарги, відповідно до статті 139 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 243, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року в частині компенсації ОСОБА_1 сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 – скасувати.
Ухвалити в цій частині постанову, якою в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 – відмовити.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
Судді	  	А.Г. Федусик   О.І. Шляхтицький