Справа № 585/1297/26 
Номер провадження 2/585/1000/26 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2026 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі: 
головуючої судді Цвєлодуб Г.О.,
за участю секретаря – Салій О.І., 
представника позивача - Менько Д.Д.,
відповідача - ОСОБА_1 , 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 , в інтересах якої до суду звертається як представник – адвокат Менько Дмитро Дмитрович, до ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя, - 

В С Т А Н О В И В:
31 травня 2026 року представник ОСОБА_2 – адвокат Менько Д.Д., звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя. 
Свої вимоги мотивував тим, що сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 28.10.1995 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ромни Роменського міськрайонного управління юстиції Сумської області, актовий запис № 420. Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області про розірвання шлюбу № 585/3598/24 від 12.12.2024 року шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Під час шлюбу, а саме 31.08.2006 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за спільні кошти подружжя придбали квартиру АДРЕСА_1 . Укладення договору купівлі-продажу квартири було здійснене ОСОБА_1 , який діяв в інтересах сім`ї та за письмовою нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_2 . Вищезазначена квартира була зареєстрована за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу квартири ВЕВ 182244 р.№2677, посвідченого 31.08.2006 року приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Проскурня Л.І. Після припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу, відповідач залишився проживати у спірній квартирі АДРЕСА_1 , а позивачка змушена була залишити його за неможливістю спільного проживання. На даний час сторони не можуть досягти згоди щодо поділу квартири чи сплати грошової компенсації, оскільки відповідач заперечує право власності позивачки на частку в спільному майні подружжя. Оскільки відповідач не визнає права власності позивачки на належне їм на праві власності майно подружжя та не бажає добровільно його розділити, позивачка змушена звернутись до суду з цим позовом. 
Тому просив визнати за ОСОБА_2 , право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка складається із трьох кімнат, житловою площею 29,5 кв.м., із загальною площею 44,3 кв.м., з одночасним припиненням права спільної сумісної власності на неї; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер ОКПП: НОМЕР_1 ) 2446,93 грн. судового збору, 16000 грн. витрат понесених на оплату правничої допомоги та інші судові витрати у понесеному позивачкою розмірі.
Ухвалою суду від 03 квітня 2026 по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на викладені в позові обставини. 
Відповідач позовні вимоги про визнання за ОСОБА_2 права приватної власності на 1 / 2 частину квартири АДРЕСА_1 , з одночасним припиненням права спільної сумісної власності, визнав в повному обсязі. В той же час заперечував проти стягнення з нього витрат на правничу допомогу в такому розмірі. 
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, доходить до такого висновку.
Судом встановлено, що 28.10.1995 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_4 ». Згідно рішення Роменсього міськрайонного суду Сумської області від 12.12.2024 року шлюб було розірвано, що підтверджується актовим записом про шлюб з додатку «Дія» ( а.с.6).
31.08.2006 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за спільні кошти подружжя придбали квартиру АДРЕСА_1 ,  право власності на яку було зареєстровано на відповідача.Укладення договору купівлі-продажу квартири було здійснене ОСОБА_1 , який діяв в інтересах сім`ї та за письмовою нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_2 . Вищезазначена квартира була зареєстрована за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу квартири ВЕВ 182244 р.№2677, посвідченого 31.08.2006 року приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Проскурня Л.І. Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ( а.с.7). 
Як вбачається із довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 26 березня 2026 року вартість квартири АДРЕСА_1 становить 611734,56 грн. (а.с.8-9). 
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно ч. 1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
За правилом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Суд вказує, що ст. 60 СК закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Таким чином, за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі.
Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16 (провадження № 61-19420св18)).
У випадку поділу між подружжям неподільної речі виплата одному з подружжя компенсації його частки у майні здійснюється за дійсною (ринковою) вартістю цього майна на час розгляду справи, а у разі неможливості її встановлення визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, оскільки присудження одному з подружжя компенсації його частки у майні за ціною, нижчою ніж ринкова вартість цього майна, є порушенням права одного з подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18).
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як було встановлено, судом та не заперечується відповідачем під час перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 , а відтак є спільною сумісною власністю подружжя.
Враховуючи, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя, відповідно до ст. 60 СК України воно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.
Таким чином, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому позовна вимога про визнання права приватної власності за позивачем на 1 / 2 частину спірної квартири підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на викладене з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору, в сумі 2446,93 грн. 
Щодо розподілу судових витрат позивача на правничу допомогу, слід зазначити наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч.ч.3-6 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Правничу допомогу у цивільній справі позивачу надавав адвокат Менько Д.Д. на підставі Договору про надання правничої допомоги від 03 березня 2026 року.
Відповідно до вказаного Договору про надання правової допомоги, позивач сплатила адвокату Менько Д.Д. за надану правову допомогу 16000грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 03.03.2026 року.
Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Відповідач в судовому засіданні заперечив щодо стягнення з нього витрат на правничу допомогу в розмірі 16000 грн. 
Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України за клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Оцінюючи поданий представником позивача попередні (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу в загальній сумі 16000,00 грн, суд зазначає таке.
Витрати на професійну правничу в сумі 5000 грн., за надання усної консультації, вивчення матеріалів справи, отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, отримання довідки про оціночну вартість об`єктів нерухомості з ФДМУ, складання позовної заяви, подання позову з додатками через систему «Електронний суд», є співмірними та пропорційними наданим послугам та підлягають. 
Щодо витрат на ведення справи в суді в розмірі 11000 грн., суд вважає їх очевидно завищеними та необґрунтованими. При цьому, суд враховує, що відповідач визнав позов, задоволення позовних вимог значною мірою зумовлено процесуальною поведінкою самого відповідача, а не виключно інтенсивністю правничої допомоги адвоката, що робить заявлений розмір додаткової винагороди несправедливим щодо іншої сторони. Визнання позову відповідачем свідчить про відсутність тривалого спору щодо права, що суттєво спростило розгляд справи та не вимагало від представника позивача значних зусиль у доказуванні.
Також суд зазначає, що в ході розгляду справи було проведено три судових засіданні. Як вказано у договорі про надання правничої допомогги від 03 березня 2026 року, година надання адвокатом правничої допомоги становить 1664,00 грн., що за три судових засіданні становить 4992 грн. 
Враховуючи наведене, а також те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в даній справі не є співмірним з складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що витрати на правничу допомогу позивача слід зменшити з 16000грн. до 9992 грн. ( 5000+4992).
Керуючись ст. ст. 23, 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити. 
Визнати за ОСОБА_2 (реєстраційний номер ОКПП: НОМЕР_1 ), право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка складається із трьох кімнат, житловою площею 29,5 кв.м., із загальною площею 44,3 кв.м., з одночасним припиненням права спільної сумісної власності на неї. 
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний № ОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер ОКПП: НОМЕР_1 ) 2446,93 грн. судового збору та 9992 грн. витрат понесених на оплату правничої допомоги та інші судові витрати у понесеному позивачкою розмірі.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі проголошення тільки скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення, учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення видаються копії скороченого судового рішення.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО  МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ	  Г. О. Цвєлодуб