Справа № 215/8009/24 
2/215/208/26 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року м. Кривий Ріг

Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
в складі: головуючого – судді  Лиходєдова А.В.,
за участю секретаря судового засідання Маняхіної А.О.
згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (письмового провадження), без повідомлення учасників процесу, справу за позовом Криворізької міської ради (яке розташоване за адресою: 50101, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Молодіжна,1; ЄДРПОУ 33874388) до ОСОБА_1 (який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення коштів за користування земельною ділянкою,
ВСТАНОВИВ:
Криворізька міська рада звернулася до Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна — будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка знаходиться на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером 1211000000:07:059:0005.
Зазначена земельна ділянка перебувала в користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ РІТЕЙЛ» на підставі договору оренди земельної ділянки від 31.07.2018, укладеного з Криворізькою міською радою, строк дії якого встановлено до 17.08.2023.
06.05.2021 відповідач набув право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна на підставі свідоцтва про придбання майна на аукціоні у межах процедури банкрутства.
Позивач зазначає, що з моменту набуття відповідачем права власності на нерухоме майно до нього перейшли права та обов`язки землекористувача щодо спірної земельної ділянки, у тому числі обов`язок сплачувати плату за користування нею.
У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача за період з 06.05.2021 по 17.08.2023 — плату за користування земельною ділянкою в розмірі, визначеному умовами договору оренди, а за період з 18.08.2023 по 31.12.2023 — безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою без належних правових підстав. 
Ухвалою суду від 27.01.2025 у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи по суті, визначивши проводити розгляд у спрощеному позовному провадженні, без виклику учасників процесу.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, відповідач не є стороною договору оренди земельної ділянки, відсутні підстави вважати, що він здійснював користування земельною ділянкою як суб`єкт господарювання, позивачем не доведено факту користування земельною ділянкою та розміру заявлених до стягнення коштів. 
Крім того, відповідачем подано клопотання про закриття провадження у справі з підстав її непідсудності судам цивільної юрисдикції та відсутності у позивача права на звернення до суду з відповідним позовом.
Позивач подав відповідь на відзив, у якій заперечив доводи відповідача та просив позов задовольнити у повному обсязі, зазначивши, що спір має цивільно-правовий характер, оскільки відповідач є фізичною особою, перехід права користування земельною ділянкою до нового власника нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, заявлені вимоги є обґрунтованими та підтверджуються наданими доказами, строк позовної давності не пропущено. 
Дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов до наступного.
Насамперед суд вирішує клопотання відповідача про закриття провадження у справі.
Відповідач обґрунтовує зазначене клопотання тим, що спір, на його думку, підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки пов`язаний із здійсненням господарської діяльності та використанням земельної ділянки у підприємницьких цілях, а також посилається на відсутність у позивача права на звернення до суду з даним позовом.
Оцінюючи наведені доводи, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування цивільної юрисдикції від інших є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.
Як убачається з матеріалів справи, відповідач є фізичною особою, а спір виник з приводу стягнення коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності у зв`язку з набуттям права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на цій земельній ділянці.
Сам по собі факт наявності у відповідача статусу фізичної особи-підприємця (за наявності такого) не є визначальним для віднесення спору до господарської юрисдикції, якщо спірні правовідносини не пов`язані безпосередньо із здійсненням ним господарської діяльності.
Крім того, спір у даній справі не виник з господарського договору, укладеного між сторонами, а пов`язаний із набуттям права власності на об`єкт нерухомого майна та користуванням земельною ділянкою, на якій він розташований.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що даний спір підлягає розгляду саме в порядку цивільного судочинства.
Доводи відповідача про відсутність у позивача права на звернення до суду з даним позовом також є безпідставними, оскільки Криворізька міська рада як орган місцевого самоврядування, який здійснює повноваження власника земель комунальної власності, має право на захист порушених майнових інтересів територіальної громади, у тому числі шляхом звернення до суду.
Таким чином, підстав для закриття провадження у справі, передбачених статтею 255 ЦПК України, судом не встановлено.
Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд виходить з наступного.
Судом встановлено, що 06.05.2021 відповідач набув право приватної власності на об`єкт нерухомого майна — будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка знаходиться на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером 1211000000:07:059:0005.
На момент набуття відповідачем права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зазначена земельна ділянка перебувала в користуванні іншої особи — Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ РІТЕЙЛ» на підставі договору оренди земельної ділянки від 31.07.2018, укладеного з Криворізькою міською радою.
Відповідно до частин першої, другої статті 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право користування земельною ділянкою попереднього землекористувача, а до особи, яка набула право власності на відповідний об`єкт нерухомого майна, переходить право користування земельною ділянкою, на якій він розміщений, на тих самих умовах і в тому ж обсязі.
Аналогічні положення містяться у статті 7 Закону України «Про оренду землі», згідно з якою до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, розташовану на орендованій земельній ділянці, переходить право оренди на таку земельну ділянку.
Отже, з моменту набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна відбулася заміна землекористувача, внаслідок чого до нього перейшли права та обов`язки орендаря земельної ділянки, на якій розташований відповідний об`єкт. Такий перехід прав відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу місцевого самоврядування чи укладення окремого договору.
Зазначений правовий висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких з моменту переходу права власності на об`єкт нерухомого майна до нового власника відбувається фактична заміна землекористувача, а права та обов`язки попереднього користувача земельної ділянки переходять до нового власника такого майна.
Доводи відповідача про те, що він не є стороною договору оренди земельної ділянки, укладеного з попереднім землекористувачем, не спростовують вказаного, оскільки відсутність укладеного з ним окремого договору не впливає на виникнення у нього прав та обов`язків землекористувача у силу закону.
З урахуванням встановлених обставин суд вважає за необхідне розмежувати правовідносини сторін залежно від періоду користування відповідачем земельною ділянкою.
Як установлено судом, договір оренди земельної ділянки від 31.07.2018, укладений між Криворізькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ РІТЕЙЛ», був чинним до 17.08.2023.
У цей період після набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна до нього в силу приписів статті 120 Земельного кодексу України перейшли права та обов`язки землекористувача на умовах, визначених договором оренди.
Отже, у вказаний період правовідносини сторін мають характер орендних, а обов`язок відповідача зі сплати плати за користування земельною ділянкою виникає на умовах договору оренди, який діяв до 17.08.2023 р.. Таким чином, нарахування плати за користування земельною ділянкою за зазначений період є правомірним із застосуванням умов договору оренди.
Після закінчення строку дії договору оренди 17.08.2023 відповідач продовжував користування земельною ділянкою, однак новий договір оренди між сторонами укладений не був. За таких обставин правові підстави для користування земельною ділянкою на умовах договору оренди відсутні.
Водночас відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним.
Згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула або зберегла майно, зокрема кошти, за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно потерпілому.
Оскільки відповідач після припинення дії договору оренди продовжував користування земельною ділянкою без належних правових підстав та без внесення плати за таке користування, він зберіг у себе грошові кошти, які повинен був сплатити власнику земельної ділянки.
Отже, у цей період правовідносини сторін мають характер позадоговірних (кондикційних), а заявлені позивачем вимоги є вимогами про стягнення безпідставно збережених коштів.
Доводи відповідача про відсутність укладеного з ним договору оренди як підставу для звільнення від сплати коштів за користування земельною ділянкою суд відхиляє, оскільки такі обставини не спростовують факту користування земельною ділянкою та не виключають обов`язку відшкодування вартості такого користування.
Сам по собі факт неоформлення правовідносин щодо користування земельною ділянкою не може свідчити про відсутність обов`язку здійснювати оплату за її фактичне використання.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні наявних у справі доказів у їх сукупності.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач є власником об`єкта нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці.
Сам факт набуття права власності на будівлю, яка розміщена на земельній ділянці, об`єктивно свідчить про можливість та необхідність користування відповідною земельною ділянкою для обслуговування такого об`єкта. Доказів того, що відповідач не користувався земельною ділянкою або не мав можливості її використовувати, суду не надано. Отже, доводи відповідача про відсутність фактичного користування земельною ділянкою є необґрунтованими та спростовуються сукупністю наявних у справі доказів.
Позивачем надано розрахунок суми, яка підлягає стягненню, виходячи з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, ставок орендної плати, встановлених договором оренди (за період до 17.08.2023 р.), ставок, визначених рішенням органу місцевого самоврядування (за період після припинення договору) (а.с. 10). 
Доводи відповідача щодо неправомірності застосування позивачем розміру орендної плати суд відхиляє як безпідставні, оскільки відповідно до наданого позивачем розрахунку за період дії договору оренди застосовано ставку орендної плати у розмірі 0,9% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що відповідає умовам договору.
Відповідачем не надано доказів застосування позивачем іншої ставки у зазначений період, а також не подано контррозрахунку, який би спростовував визначений позивачем розмір заборгованості. Суд бере до уваги, що для періоду дії договору оренди застосування визначених договором умов щодо розміру орендної плати є правомірним.
Водночас щодо періоду після припинення договору оренди суд зазначає, що при визначенні розміру безпідставно збережених коштів підлягає врахуванню розмір плати, яку відповідач повинен був би сплачувати за користування земельною ділянкою за аналогічних умов.
Позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження розміру безпідставно збережених коштів, зокрема розрахунок, пояснювальну записку щодо порядку нарахування, рішення органу місцевого самоврядування щодо встановлення відповідних ставок, що в сукупності дають змогу перевірити правильність нарахувань.
Відповідачем вказаний розрахунок не спростовано, контррозрахунку не подано, доказів неправильності визначення розміру заявлених вимог суду не надано.
Посилання відповідача на те, що земельна ділянка не могла бути використана у повному обсязі, зокрема у зв`язку з наявністю інженерних мереж чи іншими обставинами, суд оцінює критично, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Будь-яких доказів, які б свідчили про обмеження у користуванні земельною ділянкою або про використання лише її частини, відповідачем не надано.
Відповідачем також заявлено про застосування строків позовної давності.
При цьому, суд враховує, що на момент виникнення спірних правовідносин та звернення до суду діяли положення законодавства щодо продовження строків позовної давності у зв`язку із запровадженням карантину, пов`язаного з поширенням COVID-19, а також у зв`язку із введенням воєнного стану на території України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущено.
Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідач здійснював користування земельною ділянкою, плата за таке користування не вносилась, розмір заявлених до стягнення коштів підтверджується матеріалами справи та не спростований відповідачем.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені стороною, на користь якої ухвалено рішення суду, покладаються на іншу сторону.
Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі.
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 12, 13, 76–81, 89, 141, 259, 263–265 ЦПК України, статтями 120, 206 Земельного кодексу України, статтями 1212–1214 Цивільного кодексу України, - 
В И Р І Ш И В:

Позов Криворізької міської ради (яке розташоване за адресою: 50101, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Молодіжна,1, ЄДРПОУ 33874388) до ОСОБА_1 (який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення коштів за користування земельною ділянкою - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНКОПП НОМЕР_2 ) на користь Криворізької міської ради (Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл.. Молодіжна, 1 ЄДРПОУ 33874388) 84689,27 грн. за користування земельною ділянкою з кадастровим номером: 121000000:07:059:0005, за період з 06.05.2021 року до 12.12.2023 року, а також судовий збір в розмірі 3028 грн., а всього 87717 (вісімдесят сім тисяч сімсот сімнадцять) грн.., 27 коп. 
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського Апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складення його повного тексту.
Повний текст рішення складено 19.05.2026 р..

Суддя: