Справа № 147/618/25 
Провадження № 1-кп/147/51/26

ВИРОК
іменем України

08 травня 2026 року         с-ще Тростянець 

Тростянецький районний суд Вінницької області у складі:
головуючого-судді 	ОСОБА_1 	
із участю  секретаря судового засідання 	 ОСОБА_2 	
прокурора 	ОСОБА_3 	
обвинуваченого	ОСОБА_4 	
захисника	ОСОБА_5 	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Тростянець кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових 15.01.2025 за №62025240040000114 про обвинувачення 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Іллічівськ Одеської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, неодруженого, з середньою освітою, не має на утриманні непрацездатних чи неповнолітніх осіб, військовослужбовця військової служби по мобілізації, раніше судимого, останній раз вироком Чорноморського (Іллічівського) міського суду Одеської області від 02.12.2024 засуджений за ч. 2 ст. 263 КК України до покарання у виді штрафу, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем призваним по мобілізації 02.02.2023 ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 289 від 08.10.2024 вважався таким, що прибув та облікований, як тимчасово прикомандирований військовослужбовець, до військової частини НОМЕР_1 згідно бойового розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України №7038 від 11.05.2024 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України №6837 від 08.05.2024, в порушення норм ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1,2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечних характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з особистих мотивів з метою тимчасового ухилення від військової служби, 05.11.2024, приблизно о 20:00 год в умовах воєнного стану без поважних причин самовільно залишив місце розташування військової частини НОМЕР_1 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , тривалістю понад три доби та ухилявся від проходження військової служби до моменту його затримання 17.03.2025 у порядку ст. 615 КПК України, чим вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково, суду пояснив, що на військовій службі перебуває з 2022 року. Раніше проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 , розташування якої залишив в зв`язку з тим, що їздив з дозволу командування, без оформлення відпустки на поховання батьків, однак коли повернувся у військову частину, то йому повідомили про відкриття щодо нього кримінального провадження за самовільне залишення військової частини. Порядок залишення військової частини йому відомий, проходити військову службу ніколи не відмовлявся, тому умислу самовільно залишити військову частину НОМЕР_1 у нього не виникало. З приводу події 05.11.2024 пояснив, що знаходився за місцем дислокації в с. Рахни, він разом з групою військовослужбовців порушили питання перед командуванням щодо недостатньої кількості продуктів харчування. Після цього, на наступний день капітан, в. о. командира на шикуванні повідомив військовослужбовців про те, що коли їх щось не влаштовує, то вони можуть сідати до автобуса, який знаходився на території їх дислокації, та їхати додому для пошуку іншої військової частини, яка надасть згоду на проходження ними військової служби. Після цього вони сіли до автобуса, який відвіз їх в м. Гайсин на автовокзал. Тому вважає, що військову частину НОМЕР_1 залишив після розпорядження командування, однак підтвердив що наказу про дозвіл на залишення ним військової частини не було. В судових дебатах вказав, що повністю визнає свою вину у вчиненні злочину, щиро розкаюється, бажає йти служити.
Незважаючи на часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_6 своєї вини, його вина у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення повністю доводиться та підтверджується сукупністю таких доказів, зібраних в даному кримінальному провадженні та безпосередньо досліджених судом під час судового розгляду.
Допитаний в судовому засіданні 24.09.2025 свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що станом на листопад 2024 займав посаду командира роти військової частини НОМЕР_1 , яка базувалась в АДРЕСА_2 . Про подію самовільного залишення місця дислокації роти саме ОСОБА_4 не пам`ятає, адже в зв`язку з великою плинністю кадрів в його підпорядкуванні перебувала велика кількість військовослужбовців. Також не пам`ятає, чи перебував на той час у відрядженні чи у відпустці. Однак повідомив, що у разі відсутності на шикуванні військовослужбовця, він, як командир роти, протягом 15 хвилин має подати рапорт командиру військової частини. Поданню рапорту передує ряд заходів направлених на встановлення місця перебування військовослужбовця, і якщо такі заходи не дали результату, то після цього невідкладно подається рапорт командиру військової частини про самовільне залишення військовослужбовцем пункту дислокації. Повноважень надавати відпустки військовослужбовцям у нього немає, вказівок залишати військову частину нікому не надавав, навпаки завжди проводив роз`яснювальну роботу щодо наслідків самовільного залишення пункту дислокації роти. Крім того, за кожен факт самовільного залишення військової частини командир та його заступник несуть відповідальність та у разі великої кількості випадків самовільного залишення військової частини можуть отримати стягнення. Тому військовослужбовців в усному порядку відпускав з розташування роти лише в межах населеного пункту Рахни, де базується рота, а саме до магазину і лише в супроводі командирів взводів. Для заохочення військовослужбовців, які себе проявили при встановленні наметового табору, усним розпорядженням надавав дозвіл на побачення з дружинами в межах с. Рахни під особистим контролем командирів взводів, з умовою бути присутніми на чергових шикуваннях. Обставини подій, що сталися в листопаді 2024 року не пам`ятає, однак розпоряджень про залишення військовослужбовцями військової частини не давав, автобуса у його розпорядженні немає, є лише транспортний засіб для перевезення продуктів. При проведенні бесід з військовослужбовцями в запалі міг сказати щось подібне про залишення ними пункту дислокації, однак після цього завжди вибачався. 
Допитаний в судовому засіданні свідок військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_8 повідомив, що проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 . В підрозділ, що дислокується в АДРЕСА_2 їздив 1 раз в місяць, однак не пам`ятає чи був там 05.10.2024. ОСОБА_4 бачив в с. Рахни. Про те, що ОСОБА_4 перебував у військовій частині НОМЕР_1 на військовій службі та 05.11.2024 він самовільно залишив військову частину дізнався з рапорта командира роти. Вказав, що коли ОСОБА_4 залишив військову частину під час проведення службового розслідування, його було допитано в якості свідка. Про наявність у ОСОБА_4 хвороб, які б перешкоджали його службі та чи надавався йому дозвіл на залишення останнім військової частини свідку не відомо.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 . військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , повідомив, що в ході виконання службових обов`язків перебував в розташування підрозділу військової частини в АДРЕСА_2 05 листопада 2024 року, під час шикування особового складу, перебуваючи в кімнаті зберігання зброї, чув як оголошували про відсутність матроса ОСОБА_4 . Крім того був присутній під час доповіді командира взводу командиру роти ОСОБА_7 про відсутність ОСОБА_4 . Чи був ОСОБА_4 зарахований до штату військової частини свідку не відомо , як і не відомо про причини самовільного залишення ним військової частини. 
Також вина ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення повністю доводиться та підтверджується сукупністю таких письмових доказів, зібраних в даному кримінальному провадженні та безпосередньо досліджених судом під час судового розгляду:
- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, щодо реєстрації кримінального провадження 15.01.2025 №62025240040000114, з якого вбачається, що 05.11.2024 військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в умовах воєнного стану, самовільно залишив територію вказаної військової частини. Дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 5 ст. 407 КК України ( а.с.123);
- повідомленням про вчинення кримінального правопорушення начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 06.12.2024 №7/7458 адресоване начальнику четвертого СВ (з дислокацією у м. Вінниця) ТУ ДБР розташованого у м. Хмельницький, зі змісту якого вбачається, що в ході проведення перевірки за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем військової служби за мобілізацією матросом ОСОБА_4 , встановлено, що в діях матроса ОСОБА_4 вбачаються ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тобто, самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану ( а.с.127);
- рапортом командира роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_1 від 05.11.2024 про виявлення факту відсутності під проведення вечірньої перевірки о 20:00 год 05.11.2024 військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 старшого матроса ОСОБА_4 . (а.с.132);
- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині ) №289 від 08.10.2024. згідно з яким старшого матроса ОСОБА_4 тимчасово прикомандировано до військової частини НОМЕР_1 на підставі бойового розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 №7038 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 08.05.2024 №6837(а.с.132);
- наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06.11.2024 №1359 про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення розташування базового табору військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 старшого матроса ОСОБА_4 (а.с.131);
- актом службового розслідування за фактом відсутності в розташуванні базового табору військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 старшого матроса ОСОБА_4 , за результатами якого встановлено, що матрос ОСОБА_4 без поважних причин самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 в умовах дій воєнного стану та його відсутність на території базового табору військової частини НОМЕР_1 більше трьох діб (а.с.129);
- витягом з наказу №318 від 06.11.2024 командира військової частини НОМЕР_1 про вибуття військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 матроса ОСОБА_4 в зв`язку з самовільним залишенням військової частини(а.с.133);
- доповіддю командира військової частини НОМЕР_1 від 06.11.2024 №11504, яка адресована начальнику ІНФОРМАЦІЯ_4 , командиру військової частини НОМЕР_3 , командиру військової частини НОМЕР_2 , про самовільне залишення місця базового табору підрозділу військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем військової частини НОМЕР_4 матросом ОСОБА_4 , з якої вбачається, що 05.11.2024 о 20:00 год, командиром роти було виявлено відсутність матроса ОСОБА_4 , Розшук на місці тимчасового розміщення результатів не дав (а.с.133);
- доповіддю командира військової частини НОМЕР_1 від 09.11.2024 №11504, яка адресована начальнику ІНФОРМАЦІЯ_4 , керівнику Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, про дії, що набули ознак кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 407 КК України , а саме відсутність на військовій службі більше трьох діб військовослужбовця військової служби по мобілізації матроса ОСОБА_4 , з якої вбачається, що 05.11.2024 о 20:00 год, командиром роти було виявлено відсутність матроса ОСОБА_4 , пошуки на місці тимчасового розміщення результатів не дали, станом на 09.11.2024 місце знаходження ОСОБА_4 не відоме (а.с.134);
-наказом №1586 від 16.11.2024 командира військової частини НОМЕР_1 про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення розташування військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем військової частини НОМЕР_4 матросом ОСОБА_4 , яким зобов`язано офіцера групи психологічного супроводу та відновлення військової частини НОМЕР_1 матеріали службового розслідування щодо самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 матросом ОСОБА_4 направити до органу досудового розслідування (а.с.135);
- копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 29.01.2025 №29, з якого вбачається, що матрос ОСОБА_4 , вважається таким що вибув з розташування військової частини НОМЕР_2 до нового місця служби (а.с.140).
- протоколом про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 17.03.2025 розпочатого о 16 год 20 хв та закінченого о 17 год 50 хв з додатками, відповідно до якого ОСОБА_4 затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України (150-153).
Крім того, в судовому засіданні були дослідженні копії документів ІНФОРМАЦІЯ_5 , а саме копію карти обстеження та медичного огляду та копію облікової картку до військового квитка серії НОМЕР_5 (а.с. 138-139), а також копію ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 18.10.2024, про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України на підставі ч. 5 ст. 401 КК України (а.с.141-143).
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Докази повинні бути належними та допустимими в розумінні ст.ст. 85-86 КПК України.
Під час вирішення питання про допустимість доказів важливе значення має істотність порушення прав і свобод людини, а тому не усі порушення, допущені сторонами при збиранні доказів, є підставою для визнання доказів недопустимими. Даних обставин під час розгляду кримінального провадження та недопустимості доказів згідно вимог ст.ст. 85-89 КПК України судом не встановлено.
Суд сприймає надані стороною обвинувачення докази як належні та допустимі, які у своїй сукупності доводять обставини, визначені ст. 91 КПК України.
Таким чином, на думку суду, у сукупності перелічені вище докази безумовно підтверджують подію і склад вказаного вище кримінального правопорушення, що інкриміноване ОСОБА_4 . Дані докази суд вважає такими, що зібрані відповідно до вимог кримінального процесуального закону, належними та допустимими та такими, що не містять розбіжностей чи суперечностей. 
Поряд з цим, суд критично оцінює покази обвинуваченого щодо залишення ним військової частини НОМЕР_1 після розпорядження командування, оскільки обвинувачений під час допиту підтвердив що наказу про дозвіл на залишення ним військової частини не було.
Відтак, суд вважає, що вина ОСОБА_4 у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення знайшла своє підтвердження в судовому засіданні і доведена повністю «поза розумним сумнівом». 
Виходячи із вимог ст. 337 КПК України, зокрема з того, що судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд, розглянувши дане кримінальне провадження, дійшов до висновку, що кваліфікація дій обвинуваченого є правильною.
Підстави для кваліфікації дій обвинуваченого за іншими статтями Кримінального кодексу України в суду відсутні.
Таким чином, суд на підставі всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає доведеним вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 , який на час вчинення кримінального правопорушення був військовослужбовцем, самовільного залишення військової частини без поважних причин в умовах воєнного стану тривалістю понад три доби, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.
Крім того суд зазначає, що територіальна підсудність суду визначається згідно норм ст. 32 КПК України та вирішується в підготовчому провадженні згідно з п.4 ч.3 ст. 314 КПК України. В даному випадку місце вчинення кримінального правопорушення було встановлено судом в ході вже судового розгляду, під час допиту обвинуваченого та свідків, зокрема, що ОСОБА_4 самовільно залишив розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 . З цих підстав під час судового розгляду прокурором було змінено обвинувачення в частині місця вчинення кримінально правопорушення. 
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 24.02.2025 у справі № 357/10207/21, зробила висновок, що кримінальне провадження, що надійшло до суду з порушенням правил підсудності, передається на розгляд іншого суду в порядку, передбаченому частинами 2 та 3 статті 34 КПК, якщо таке порушення виявлено до початку судового розгляду. У разі виявлення обставин, що можуть вплинути на визначення підсудності, після початку судового розгляду продовження розгляду справи судом, який розпочав такий розгляд, не становить «порушення правила підсудності», зазначеного в пункті 6 частини 2 статті 412 КПК, і не є підставою для скасування судових рішень.
Оскільки помилкове визначення територіальної юрисдикції Тростянецького районного суду Вінницької області виявлено під час судового розгляду, з урахуванням положення статті 34 КПК України порушення правил підсудності відсутні.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
При визначенні покарання обвинуваченому суд враховує, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до норм ст. 12 КК України є тяжким злочином. Обвинувачений є особою середнього віку, раніше судимий останній раз вироком Чорноморського (Іллічівського) міського суду Одеської області від 02.12.2024 засуджений за ч. 2 ст. 263 КК України до покарання у виді штрафу, військовослужбовець, не одружений, не перебуває на обліку у психіатра та у лікаря-нарколога.
Обставиною, яка пом`якшує покарання, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття обвинуваченого.
Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, судом не встановлено.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що для виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 , попередження нових кримінальних правопорушень, йому має бути призначене необхідне й достатнє покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України строком на 5 років.
Також суд зазначає, що ст. ст. 69, 75 КК України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, виключають можливість призначення більш м`якого покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Отже, враховуючи те, що в умовах воєнного стану обвинуваченим ОСОБА_4 було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, відсутні правові підстави застосування положень ст. 69 та ст. 75 КК України.
Призначаючи покарання суд враховує те, що обвинувачений засуджений вироком Чорноморського (Іллічівського) міського суду Одеської області від 02.12.2024 за ч. 2 ст. 263 КК України до основного покарання у виді штрафу.
Відповідно до ч.3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно. 
За таких обставин покарання за вироком Чорноморського (Іллічівського) міського суду Одеської області від 02.12.2024 слід виконувати самостійно. 
Також, під час досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_4 ухвалою слідчого судді Гайсинського районного суду Вінницької області від 18.03.2025 до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 15.05.2025, який в подальшому було продовжено Тростянецьким районним судом Вінницької області, останній раз на строк 60 (шістдесят) днів до 17 травня 2026 року включно. 
За змістом ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
Отже, суд вважає необхідним відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_4 у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з 17.03.2025 (з моменту затримання) до дня набрання вироком законної сили включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Застосований до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили необхідно залишити без змін.
Витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз та речові докази по кримінальному провадженню відсутні.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, потерпілі у кримінальному провадженні відсутні. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 366 371, 373, 374, 381, 382 КПК України,
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ч.3 ст.72 КК України вирок Чорноморського (Іллічівського) міського суду Одеської області від 02.12.2024, яким ОСОБА_4 засуджено за ч.2 ст. 236 КК України до покарання у виді штрафу, виконувати самостійно. 
Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироку законної сили.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_4 зарахувати строк попереднього ув`язнення з моменту затримання, а саме, з 17.03.2025 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.
Вирок може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Тростянецький районний суд Вінницької області.
Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити учасникам кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1