В И Р О К 
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
“22” квітня 2026 року  м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 

за участю секретаря   ОСОБА_4 

учасників судового провадження: 

прокурора      ОСОБА_5 
обвинуваченого     ОСОБА_6 
захисника      ОСОБА_7 (в режимі ВКЗ) 

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в №12025152110000113 за апеляційною скаргою першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 листопада 2025 року щодо 

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Волгодонська Ростовської області російської федерації, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , раніше судимого: 

- вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2001 року за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, 25.09.2004 року звільненого по відбуттю покарання;

- вироком Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2005 року за ст. 395 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 місяці 27 днів позбавлення волі; у строк відбування покарання враховано термін тримання під вартою з 21.06.2005 по 16.11.2005; 16.11.2005 звільнений із зали суду по відбуттю строку покарання;

- вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 травня 2006 року за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки; 30.09.2009 звільнений на підставі постанови Миколаївського районного суду Миколаївської області умовно-достроково на 11 місяців 6 днів;

- вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2010 року за ст. 185 ч. 3 КК України, з урахуванням ст. 71 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 5 місяців;

- вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 грудня 2014 року за ст. 185 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки; 07.07.2016 звільнений по відбуттю строку покарання;

- вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 січня 2017 року за ст. 185 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки; 03.08.2018 звільнений по відбуттю строку покарання;

- вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 грудня 2019 року за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік;

- вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2020 року за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

- вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2020 року за ч. 2 ст. 185, з урахуванням ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

- вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2021 року за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

- вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2021 року за ст. 15 ч. 2, ст. 186 ч. 2, ст. 185 ч. 3, з урахуванням ст. 70 ч. 1, ст. 70 ч. 4 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки;

- вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2023 року за ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 1 місяць;

- вироком Пересипського районного суду м. Одеси від 29 липня 2025 року за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років,

-обвинуваченого за ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції. 

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 листопада 2025 року  ОСОБА_6  засуджений: 

- за ч. 1 ст. 357 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік;

- за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено  ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Пересипського районного суду м. Одеси від 29 липня 2025 року більш суворим покаранням за цим вироком визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць.

В порядку ч. 4 ст. 70 КК України зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк частково відбутого покарання за вироком Пересипського районного суду м. Одеси від 29 липня 2025 року з 04.06.2025 до 29.07.2025 у співвідношенні відповідності одного дня попереднього ув`язнення одному дню позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Пересипського районного суду м. Одеси від 29 липня 2025 року та остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців.

Ухвалено строк відбуття покарання  ОСОБА_6 бчислювати з моменту його фактичного затримання, тобто з 05.09.2025.

Вирішено питання речових доказів. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор ОСОБА_8  просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, а саме у привласненні офіційного документа, вчиненому з корисливих мотивів та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.
Призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 3 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Пересипського районного суду м. Одеси від 29 липня 2025 року та остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

В іншій частині вирок залишити без змін. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним і таким, що підлягає скасуванню в частині кваліфікації та призначення покарання з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого через м`якість, а також з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягав застосуванню. 

Вказав, що ОСОБА_6 вчинив 09.02.2025 та 05.09.2025 два тотожні кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 185 КК України, тобто як до постановлення вироку Пересипського районного суду м. Одеси від 29 липня 2025 року, яким його засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, так і після цього вироку. 

Посилається на постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08.02.2021 у справі № 390/235/19, згідно якої у разі, якщо в діях особи має місце повторність кримінальних правопорушень, передбачена ч. 1 ст. 32 КК України, і ця особа засуджується за вчинення кількох тотожних кримінальних правопорушень, які кваліфікуються за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК, і при цьому одне або кілька з них були вчинені до ухвалення попереднього вироку, а ще одне або декілька - після його ухвалення, то спеціальні правила ч. 4 ст. 70 КК України не застосовуються. 

У такому випадку, суд кваліфікує зазначені кримінальні правопорушення за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК та призначає покарання, передбачене її санкцією, а остаточне покарання визначає за правилами ст. 71 КК України за сукупністю вироків. 
Вказав, що вказаних вимог закону при призначенні покарання ОСОБА_6 судом не виконано. 

Зазначив, що суд першої інстанції безпідставно застосував закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню - ч. 4 ст. 70 КК України, призначивши покарання за сукупністю злочинів фактично за одним з епізодів крадіжки чужого майна, вчиненої до постановлення попереднього вироку, яка не має самостійної кваліфікації. При цьому, суд помилково визначив принцип призначення покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, хоча фактично застосував принцип часткового складання покарань, які є однаковими за розміром. 

Також прокурор вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання як за вчинені кримінальні правопорушення, так і за сукупністю вироків таким, що не відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого через м`якість. На думку прокурора, суд першої інстанції у вироку висновки щодо обрання ОСОБА_6 розміру покарання належним чином не обґрунтував та не вмотивував. Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_6 , судом не встановлено. До обставин, що пом`якшують покарання, суд відніс щире каяття. 

Вважає, що така обставина як щире каяття, що визнана обставиною, яка пом`якшує покарання, не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки визнання вини у вчинених кримінальних правопорушеннях під час судового розгляду не свідчить про щире каяття обвинуваченого. Стала протиправна поведінка обвинуваченого протягом значного періоду часу та спосіб незаконного збагачення свідчать про відсутність у нього критичної оцінки своєї протиправної поведінки, її осуду, бажання виправити ситуацію, яка склалась. 

Зазначив, що ОСОБА_10 раніше тринадцять разів судимий за корисливі злочини. До нього застосовувався інститут умовно-дострокового звільнення, він відбував покарання реально у місцях позбавлення волі. Проте, це не призвело до позитивних змін в його особистості, не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, натомість викликало відчуття безкарності. Вважає, що призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, є явно несправедливим та не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. 

З цих же мотивів прокурор вважає таким, що не відповідає ступнею тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого й покарання, призначене за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків. 

Вказав, що частково приєднавши лише 6 місяців позбавлення волі з покарання, невідбутого за попереднім вироком, суд повною мірою не врахував кількість епізодів злочинної діяльності, обставини вчинення та тяжкість злочинів, що увійшли до сукупності, зухвалість поведінки обвинуваченого, що містить ознаки злочинного промислу. 

Також вважає, що вирок підлягає скасуванню і в частині кваліфікації кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України. Зазначив, що диспозиція ч. 1 ст. 357 КК України передбачає відповідальність за викрадення, привласнення, вимагання офіційних документів, штампів чи печаток або заволодіння ними шляхом шахрайства чи зловживання особи своїм службовим становищем, а так само їх умисне знищення; пошкодження чи приховування, а також здійснення таких самих дій відносно приватних документів, що знаходяться на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності, вчинене з корисливих мотивів або в інших особистих інтересах. 

Вказав, що з фактичних обставин, визнаних судом доведеними, ОСОБА_6 заволодів банківською карткою, оформленою на ім`я ОСОБА_11 , яка є важливим особистим електронним документом, шляхом привласнення з корисливим мотивом. За наведеного, прокурор вважає, що кваліфікація судом зазначеного діяння як незаконне викрадення та заволодіння будь-яким способом цього ж офіційного документа є зайвою. 

Встановлені судом першої інстанції обставини. 

09.02.2025 о 12:16 год  ОСОБА_12  проходив повз будівлю КПН "Первомайська ЦРЛ" по вул. Академіка Миколи Амосова, 28 м. Первомайську Миколаївської області. В цей же час у ОСОБА_13 виник злочинний умисел на повторне вчинення злочину, а саме таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_12 зайшов до приміщення КПН "Первомайська ЦРЛ". Далі, користуючись тим, що на нього ніхто не звертає уваги, ОСОБА_12 зайшов до підсобного приміщення, що розташоване на третьому поверсі будівлі, та з сумки ОСОБА_14 , яка знаходилася на полиці у підсобному приміщенні, таємно викрав її гаманець зеленого кольору, в якому знаходились грошові кошти в cyмi 100 доларів США (4148,97 грн) та 500 грн, а також банківські картки та зник з місця події. Своїми протиправними діями ОСОБА_6 спричинив ОСОБА_14 майнову шкоду на загальну суму 4 648, 97 грн. 

Крім того, 05.09.2025 о 10:00 год ОСОБА_12  проходив повз булiвлю дитячого садка №6 "Дзвіночок" по вул. Івана Виговського, 12 у м. Первомайську Миколаївської області. В цей же час у ОСОБА_13 виник злочинний умисел на повторне вчинення злочину, а саме таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_12 зайшов до приміщення дитячого садка №6 "Дзвіночок". 

Далі, користуючись тим, що на нього ніхто не звертає уваги, ОСОБА_12 зайшов до групи "Перлинка", що розташована на 1 поверсі будівлі, та з сумки ОСОБА_11 , яка знаходилась на її робочому столі у групі, таємно викрав її гаманець чорного кольору вартістю 526,75 грн, в якому знаходились грошові кошти в cyмi 2 270 грн, а також банківські картки та зник з місця події. 

Продовжуючи свою злочинну діяльність в цей же час ОСОБА_6 вирішив викрасти грошові кошти ОСОБА_15 , які знаходились на її платіжний банківській картці АТ КБ "ПриватБанк" № НОМЕР_1 . Виконуючи задумане, того ж дня ОСОБА_12 , реалізуючи свій злочинний умисел, прибув до магазину "Біла акація", що розташований по вул. Одеській у м. Первомайську Миколаївської області та придбав там товар, тричі розрахувавшись банківською карткою ОСОБА_11 на загальну суму 1 355 грн, тим самим викравши грошові кошти. Своїми протиправними діями ОСОБА_12 спричинив ОСОБА_15 майнову шкоду на загальну суму 4151,75 грн. 

Крім того, 05.09.2025 о 10:00 год. ОСОБА_6  після викрадення гаманця з грошовими коштами ОСОБА_16 та побачивши, що в гаманці знаходиться ще банківська картка АТ КБ "ПриватБанк" № НОМЕР_1 , ОСОБА_6 вирішив привласнити вказаний офіційний документ, оформлений на ім`я ОСОБА_11 , з корисливим мотивом, а саме заволодіння грошовими коштами з даної картки. Після чого, з викраденою платіжною банківською карткою АТ КБ "Приватбанк" № НОМЕР_1 , відкритою на ім`я ОСОБА_11 , ОСОБА_6 приїхав до магазину "Біла Акація", що розташований по вул. Одеській у м. Первомайську та здійснив розрахунок за товар трьома операціями в сумі 450 грн, 455 грн, та 450 грн. Вказана платіжна картка АТ КБ "ПриватБанк" за № НОМЕР_1 є електронними платіжним документом ОСОБА_11 , так як саме цей документ надає доступ останній до її заощаджень. 

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним:

- у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану та його дії кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України;

-у незаконному викраденні, привласненні, заволодінні будь-яким способом офіційним документом та його дії кваліфіковані за ч. 1 ст. 357 КК України. 

Позиції учасників судового провадження. 

Прокурор ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу просив її задовольнити. 

Обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги. 

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи, в межах вимог апеляційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 та ч. 1 ст. 357 КК України, за обставин, встановлених судом першої інстанції, підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні. Ці висновки не оспорюються прокурором.

Прокурор оспорює вирок в частині неправильної кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 357 КК України, а також в частині призначеного судом покарання за ч. 4 ст. 185 та ч. 1 ст. 357 КК України з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого через м`якість, а також з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягав застосуванню. 

З огляду на межі вимог апеляційної скарги, висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 та ч. 1 ст. 357 КК України, в цій частині, відповідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, не обговорюються. Що стосується доводів прокурора про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 357 КК України, то вони є слушними, з огляду на таке. 

Суд першої інстанції кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 357 КК України як незаконне викрадення, привласнення, заволодіння будь-яким способом офіційним документом.

Диспозиція ч. 1 ст. 357 КК передбачає відповідальність за викрадення, привласнення, вимагання офіційних документів, штампів чи печаток або заволодіння ними шляхом шахрайства чи зловживання особи своїм службовим становищем, а так само їх умисне знищення; пошкодження чи приховування, а також здійснення таких самих дій відносно приватних документів, що знаходяться на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності, вчинене з корисливих мотивів або в інших особистих інтересах. 

Тобто з об`єктивної сторони вказане кримінальне правопорушення може бути вчиненим альтернативними способами: або викрадення, або привласнення, або вимагання тощо. 

З фактичних обставин, визнаних судом доведеними, ОСОБА_6 заволодів банківською карткою, оформленою на ім`я ОСОБА_11 , яка є важливим особистим електронним документом, шляхом привласнення з корисливим мотивом. За наведеного, є слушними доводи прокурора, що кваліфікація судом зазначеного діяння як незаконне викрадення та заволодіння будь-яким способом цього ж офіційного документа є зайвою. 

За такого, ОСОБА_6 слід визнати винним у привласненні офіційного документа, вчиненому з корисливих мотивів, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України. 

Щодо доводів прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого через м`якість, а також з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягав застосуванню, то вони також є слушними, з огляду на таке. 

Так призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчинених злочинів, які за ч. 4 ст. 185 КК України є тяжким злочином, а за ч. 1 ст. 357 КК України є кримінальним проступком. 

Також враховані дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який характеризується посередньо, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів. 

Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття. Обставиною, яка обтяжує покарання судом не встановлено.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_6 строку покарання, у мінімальному розмірі, передбаченому санкціями ч. 1 ст. 357 та ч. 4 ст. 185 КК України. Також суд на підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначив ОСОБА_6 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим. 

Окрім того, враховуючи, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , вчинено ним 09.02.2025, тобто до постановлення вироку Пересипського районного суду м. Одеси від 29 липня 2025 року, суд призначив ОСОБА_6 покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим. Посилаючись на те, що ОСОБА_6 05.09.2025 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 185 КК України та ч. 1 ст. 357 КК України, не відбувши покарання, призначене вироком Пересипського районного суду м. Одеси від 29 липня 2025 року, суд першої інстанції частково приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком на підставі ч. 1 ст. 71 КК України.

З цими висновками колегія суддів не погоджується, з огляду на таке. 

Щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого. 

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 

У постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року (справа №171/8/17) визначено, що тяжкість вчиненого кримінального правопорушення повинна враховуватися судом як загальна засада призначення покарання не лише на підставі належності відповідного правопорушення до певного виду (ст. 12 КК України), але з обов`язковим урахуванням конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення. 

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. 

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 953/6840/22 зазначено, що згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. 

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 368 КПК України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», правові висновки Верховного Суду є обов`язковими для судів, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. 

Разом з тим, суд першої інстанції в порушення вказаних вимог закону та правових висновків Верховного Суду, у вироку висновки щодо призначення ОСОБА_6 покарання належним чином не обґрунтував та не вмотивував. 

При прийнятті рішення про призначення ОСОБА_6 мінімального строку покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 357 та ч. 4 ст. 185 КК України, суд першої інстанції хоча і послався на вищевказані дані про особу обвинуваченого, однак ці дані фактично не врахував при призначенні ОСОБА_6 покарання. 

Також суд першої інстанції визнав обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 , його щире каяття, з чим не погоджується колегія суддів. 

Як слушно зазначив прокурор у апеляційній скарзі, така обставина як щире каяття, що визнана пом`якшуючою покарання ОСОБА_6 , не знайшла свого підтвердження в суді, оскільки визнання вини у вчинених кримінальних правопорушеннях під час судового розгляду, не свідчить про щире каяття обвинуваченого. Стала протиправна поведінка обвинуваченого протягом значного періоду часу та спосіб незаконного збагачення свідчать про відсутність у останнього критичної оцінки своєї протиправної поведінки, її осуду, бажання виправити ситуацію, яка склалась. 

Не надано належної оцінки і даним про особу обвинуваченого ОСОБА_6 . 

Так, ОСОБА_10 раніше тринадцять разів судимий за корисливі злочини. До нього застосовувався інститут умовно-дострокового звільнення, він відбував покарання реально у місцях позбавлення волі. Проте, це не призвело до позитивних змін в його особистості, не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві. Тобто, після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_6 на шлях виправлення не став. 

За наведеного, призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 185 та ч. 1 ст. 357 КК України, є явно несправедливим та не відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через м`якість. 

З цих же мотивів колегія суддів вважає таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого й покарання, призначене судом першої інстанції за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків.

Так, частково приєднавши лише 6 місяців позбавлення волі з покарання, невідбутого за попереднім вироком, суд повною мірою не врахував значну кількість епізодів злочинної діяльності, обставини вчинення та тяжкість злочинів, що увійшли до сукупності. 

Окрім того, судом першої інстанції при призначенні покарання неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме застосовано закон, який не підлягає застосуванню, а саме безпідставне застосування положень ч. 4 ст. 70 КК України. 

У постанові Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08 лютого 2021 року у справі № 390/235/19, Суд дійшов наступного висновку: у разі, якщо в діях особи має місце повторність кримінальних правопорушень, передбачена ч. 1 ст. 32 КК України, і ця особа засуджується за вчинення кількох тотожних кримінальних правопорушень, які кваліфікуються за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК, і при цьому одне або кілька з них були вчинені до ухвалення попереднього вироку, а ще одне або декілька - після його ухвалення, то спеціальні правила ч.4 ст. 70 КК України не застосовуються. У такому випадку суд кваліфікує зазначені кримінальні правопорушення за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК та призначає покарання, передбачене її санкцією, а остаточне покарання визначає за правилами ст. 71 КК України за сукупністю вироків. 

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. 

Проте, вказаних вимог закону при призначенні покарання ОСОБА_6 судом не виконано. 

Як встановлено під час судового розгляду, ОСОБА_6 вчинив 09.02.2025 та 05.09.2025 два тотожні кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 185 КК України, тобто як до ухвалення вироку Пересипського районного суду м. Одеси від 29 липня 2025 року, яким його засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, так і після ухвалення цього вироку. 

Проте суд першої інстанції безпідставно застосував закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню ч. 4 ст. 70 КК України, призначивши покарання за сукупністю злочинів фактично за одним з епізодів крадіжки чужого майна, вчиненої до постановлення попереднього вироку, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При цьому колегія суддів вважає, що суд помилково визначив принцип призначення покарання за сукупністю злочинів «шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим», хоча фактично застосував принцип часткового складання покарань, які є однаковими за розміром. 

З огляду на вищевикладене, оскаржуваний вирок підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, а також з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, застосування закону який не підлягав застосуванню. 

Призначаючи покарання ОСОБА_6 , суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, які за ч. 4 ст. 185 КК України є тяжким злочином, а за ч. 1 ст. 357 КК України є кримінальним проступком, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який характеризується посередньо, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше неодноразово тринадцять разів судимий за вчинення корисливих злочинів, нові злочини вчинив до та після ухвалення вироку Пересипського районного суду м. Одеси від 29 липня 2025 року. 

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, колегією суддів не встановлено. 

Окрім того, в матеріалах справи наявні дані про те, що щодо ОСОБА_17 проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12025161200000276 відомості про яке внесені до ЄРДР 18.05.2025 за ч. 4 ст. 185 КК України. 

В судовому засіданні, що відбулось 25 березня 2026 року обвинувачений ОСОБА_17 до матеріалів справи долучив вирок Доброславського районного суду Одеської області від 18 лютого 2026 року, вирок Крюківського районного суду м. Кременчука від 16 грудня 2025 року та вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2026 року, а також вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 13 квітня 2026 року. Ці вироки ухвалені щодо обвинуваченого ОСОБА_17 за вчинення корисливих злочинів. 

Колегія суддів наголошує, що вказані дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_6 свідчать про його злочинну спрямованість, оскільки він неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів та на час розгляду вказаного кримінального провадження щодо нього ухвалено чотири обвинувальні вироки, якими ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні корисливих злочинів. 

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_6 належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, будучи неодноразово судимим, продовжував вчиняти корисливі кримінальні правопорушення.

На переконання колегії суддів, повторне вчинення ОСОБА_6 злочинів є наслідком свідомо обраного ним способу життя, який він змінювати не бажає, реального негативного ставлення до вчиненого не виявляє та в дійсності свою злочинну поведінку не засуджує. 

З огляду на наведене, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 357 КК України та ч. 4 ст. 185 КК України, яке просив прокурор. Це покарання, на переконання колегії суддів, відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів. 

Окрім того, з підстав зазначених вище, колегія суддів також погоджується з доводами прокурора, що остаточне покарання ОСОБА_6 слід визначити на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань. 

Остаточне покарання за сукупністю вироків ОСОБА_6 також слід визначити на підставі ч. 1 ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Пересипського районного суду м. Одеси від 29 липня 2025 року.

За такого, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню. 

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420, 424, 425, 532, 615 КПК України, суд, - 
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити. 

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 листопада 2025 року щодо  ОСОБА_6 скасувати в частині кваліфікації за ч. 1 ст. 357 КК України та в частині призначеного покарання за ч. 1 ст. 357 та ч. 4 ст. 185 КК України.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, а саме у привласненні офіційного документа, вчиненому з корисливих мотивів.

Призначити ОСОБА_6 покарання:

-за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки.

-за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 3 місяці.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Пересипського районного суду м. Одеси від 29 липня 2025 року та визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з дня набрання вироком законної сили, тобто з 22 квітня 2026 року. 

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення, зарахованого вироком Пересипського районного суду м. Одеси від 29 липня 2025 року у період з 04.06.2025 по 29.07.2025, а також з 05.09.2025 по 22.04.2026, тобто по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін. 

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2   ОСОБА_3