ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

29 червня 2026 року	Справа №160/32649/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-
УСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в періоди з 24.05.2019 року по 23.11.2019 року; з 04.02.2020 року по 03.08.2020 року; з 28.05.2021 року по 27.11.2021 року; з 28.01.2022 року по 09.05.2023 року та належних у вказаний період виплат без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» станом на 01.01.2019 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення за періоди з 24.05.2019 року по 23.11.2019 року; з 04.02.2020 року по 03.08.2020 року; з 28.05.2021 року по 27.11.2021 року; з 28.01.2022 року по 09.05.2023 року та виплачених за вказаний період: одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки та додаткової відпустки, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» станом на 01.01.2019 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року, на відповідні тарифні коефіцієнти, та провести їх виплату, з урахуванням раніше виплачених сум;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з неналежним обчисленням окладу грошового забезпечення за періоди з 24.05.2019 року по 23.11.2019 року; з 04.02.2020 року по 03.08.2020 року; з 28.05.2021 року по 27.11.2021 року; з 28.01.2022 року по 09.05.2023 року;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по дату фактичної виплати перерахунку грошового забезпечення за періоди з 24.05.2019 року по 23.11.2019 року; з 04.02.2020 року по 03.08.2020 року; з 28.05.2021 року по 27.11.2021 року; з 28.01.2022 року по 09.05.2023 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач у зазначені періоди проходження ним служби обчислював розміри посадового окладу та окладу за військовим званням із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 1 січня 2018 року, що є нижчим за встановлений законами України про Державний бюджет України на відповідні роки, чим порушено його майнові права; також позивач просить нарахувати компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що всі виплати здійснені у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому просив у задоволенні позову відмовити.
Відповідно до частини першої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За викладених обставин, відповідно до вимог статей 258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 (яка є правонаступником військової частини НОМЕР_2 ) у періоди з 04.06.2016 по 20.07.2018; з 24.05.2019 по 23.11.2019; з 04.02.2020 по 03.08.2020; з 28.05.2021 по 27.11.2021; з 28.01.2022 по 09.05.2023, та в зазначені періоди перебував на повному фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується записами у військовому квитку та довідкою форми ОК-7.
Позивач зазначає, що при звільненні відповідачем йому не вручалося письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, а розміри посадового окладу за відповідні періоди обчислювалися без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Не погоджуючись із обчисленням та виплатою грошового забезпечення у зменшеному, на думку позивача, розмірі, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи справу по суті, надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що спірним питанням у цій справі є застосування пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» при нарахуванні грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704), яка набрала чинності 01 березня 2018 року, затверджено, зокрема, тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців згідно з додатком 1 та схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців згідно з додатком 14.
Пунктом 2 Постанови № 704 встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 4 Постанови № 704 в первинній редакції на дату прийняття було встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України ухвалив постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова № 103), пунктом 6 якої пункт 4 Постанови № 704 викладено в новій редакції, відповідно до якої розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Отже, на момент набрання чинності Постановою № 704 (01 березня 2018 року) пункт 4 діяв у редакції змін, внесених пунктом 6 Постанови № 103, тобто передбачав використання розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом саме на 1 січня 2018 року.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року, визнано протиправним та нечинним пункт 6 Постанови № 103, яким пункт 4 Постанови № 704 було викладено в новій редакції.
Таким чином, з 29 січня 2020 року, тобто з дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18, пункт 6 Постанови № 103 втратив чинність та була відновлена дія пункту 4 Постанови № 704 у первісній редакції, що передбачає визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Верховний Суд у постанові від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21 сформував правову позицію, згідно з якою зазначення у пункті 4 Постанови № 704 у формулі обрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням базового державного соціального стандарту (прожиткового мінімуму для працездатних осіб) як розрахункової величини не суперечить делегованим Уряду повноваженням; водночас Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.
Пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» було установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року, що узгоджувалося з нормою пункту 4 Постанови № 704 у редакції змін згідно з пунктом 6 Постанови № 103.
Натомість закони України про Державний бюджет України на 2020 - 2023 роки, а саме Закон № 294-IX, Закон № 1082-IX, Закон № 1928-IX та Закон № 2710-IX, таких застережень щодо застосування як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року, не містять.
Тобто положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, до 01 січня 2020 року не входили в суперечність із актом вищої юридичної сили, а з 01 січня 2020 року - набрання чинності Законом № 294-IX - таку суперечність утворюють.
З огляду на викладене, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовим актам вищої юридичної сили, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 294-IX від 14.11.2019 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року встановлено у розмірі 2102 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» № 1082-IX від 15.12.2020 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2021 року встановлено у розмірі 2270 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» № 1928-IX від 02.12.2021 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року встановлено у розмірі 2481 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» № 2710-IX від 03.11.2022 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2023 року встановлено у розмірі 2684 грн.
Отже, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року у 2020 - 2023 роках, є більшим за розмір, встановлений на 1 січня 2018 року.
Застосування відповідачем при обчисленні грошового забезпечення позивача за періоди, що мали місце після 01 січня 2020 року, розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року (1762 гривні), який є нижчим за розміри прожиткового мінімуму, встановлені законами України про Державний бюджет України на 2020 - 2023 роки, не відповідало вимогам законодавства та призвело до виплати позивачу грошового забезпечення в меншому розмірі, чим порушено його право на належне грошове забезпечення.
Суд також зважає, що перерахунок розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням зумовлює здійснення перерахунку (донарахування) усіх похідних від них видів грошового забезпечення, у тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні та премій.
З огляду на встановлену протиправність застосування відповідачем при обчисленні грошового забезпечення позивача розрахункової величини, що не відповідає актам вищої юридичної сили, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання здійснити перерахунок грошового забезпечення і похідних від нього виплат за періоди з 04.02.2020 по 03.08.2020, з 28.05.2021 по 27.11.2021 та з 28.01.2022 по 09.05.2023 з урахуванням раніше виплачених сум є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог у частині перерахунку грошового забезпечення за період з 24 травня 2019 року по 23 листопада 2019 року суд зазначає таке.
З 29 січня 2020 року, тобто з дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18, пункт 6 Постанови № 103 втратив чинність та була відновлена дія пункту 4 Постанови № 704 у первісній редакції, що передбачає визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
З огляду на викладене, обчислення грошового забезпечення позивача за період з 24 травня 2019 року по 23 листопада 2019 року не суперечило законодавству, а тому позовні вимоги в частині перерахунку грошового забезпечення за цей період задоволенню не підлягають.
Верховний Суд в постанові від 14.05.2025 по справі № 160/672/24 зазначив:
«Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 16.11.2022 у справі № 674/22/17, від 24.07.2024 у справі № 520/2674/2020 від 31.07.2024 у справі № 480/1704/19, в яких зазначено, що основними умовами для виплати суми компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та виплата нарахованих доходів. Виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу. Тобто виплата компенсації втрати частини доходів пов`язана з виплатою основної суми доходу.»
З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по дату фактичної виплати перерахованого грошового забезпечення суд зазначає таке.
Відповідно до статей 116, 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягується за наявності факту невиплати належних працівникові сум при звільненні та факту проведення з ним остаточного розрахунку. У разі наявності спору про розмір належних працівникові сум та вирішення його на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).
Оскільки розмір належних позивачу сум грошового забезпечення є предметом спору та визначається за результатами перерахунку на виконання цього рішення, а відповідні суми відповідачем ще не нараховані та не виплачені, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є передчасною та задоволенню на цей час не підлягає.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно та розсудливо.
Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частинами першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог: позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання здійснити перерахунок грошового забезпечення за періоди з 04.02.2020 по 03.08.2020, з 28.05.2021 по 27.11.2021 та з 28.01.2022 по 09.05.2023 з урахуванням раніше виплачених сум підлягають задоволенню, а в частині перерахунку за період з 24.05.2019 по 23.11.2019, а також у частині зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - залишенню без задоволення з наведених вище підстав.
Керуючись ст. ст.243-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_3 ) щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) грошового забезпечення в періоди з 04.02.2020 по 03.08.2020, з 28.05.2021 по 27.11.2021 та з 28.01.2022 по 09.05.2023 та належних у вказані періоди виплат без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_3 ) здійснити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) перерахунок грошового забезпечення за періоди з 04.02.2020 по 03.08.2020, з 28.05.2021 по 27.11.2021 та з 28.01.2022 по 09.05.2023, а також виплачених за вказані періоди одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки та додаткової відпустки, премії, визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, на 01.01.2021, на 01.01.2022 та на 01.01.2023, на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова