ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/5026/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ТАНДЕМ СЕРВІС ПРО”, м. Одеса
на рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 року суддя першої інстанції Волков Р.В., повний текст складено та підписано 10.03.2026
у справі №916/5026/25
за позовом Акціонерного товариства “УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ”, м. Київ
до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю “ТАНДЕМ СЕРВІС ПРО”, м.Одеса
про стягнення 284 259 грн 60 коп.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
Акціонерне товариство “УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ”, м.Київ звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТАНДЕМ СЕРВІС ПРО”, м.Одеса 284 259 грн 60 коп. неустойки (штрафу), яку нараховано у зв`язку з простроченням виконання відповідачем зобов`язань в частині своєчасної поставки товару за договорами про закупівлю матеріально-технічних ресурсів №ЦЗВ-02-01025-01 та № ЦЗВ-02-01125-01 від 12.02.2025.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договорами про закупівлю матеріально-технічних ресурсів від 12.02.2025 № ЦЗВ-02-01025-01 та № ЦЗВ-02-01125-01. Позивач зазначає, що на виконання умов договорів направив відповідачу рознарядки на поставку товару, однак останній здійснив поставку частини товару з порушенням встановлених договором строків. У зв`язку з простроченням виконання зобов`язань щодо поставки товару позивач нарахував відповідачу передбачену договорами неустойку (штраф) у загальному розмірі 284 259 грн 60 коп. та просить суд стягнути зазначену суму.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/5026/25, справу постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 року у справі №916/5026/25 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТАНДЕМ СЕРВІС ПРО”, м. Одеса на користь Акціонерного товариства “УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ”, м. Київ 99 490 грн 86 коп. штрафу та 3 411 грн 12 коп. витрат зі сплати судового збору. В решті позову відмовлено.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив із доведеності факту порушення відповідачем строків поставки товару за договорами від 12.02.2025 №ЦЗВ-02-01025-01 та №ЦЗВ-02-01125-01, у зв`язку з чим визнав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення передбаченого договорами штрафу. Суд відхилив заперечення відповідача щодо відсутності прострочення та наявності форс-мажорних обставин, встановивши, що рознарядки були належним чином отримані відповідачем шляхом їх направлення на електронну адресу, а передбачених договорами умов для звільнення від відповідальності відповідач не дотримався. Водночас, врахувавши незначний строк прострочення поставки, відсутність доказів завдання позивачу збитків, повне виконання відповідачем основного зобов`язання, а також застосування до відповідача заходів забезпечення у вигляді банківської гарантії, суд на підставі статті 551 Цивільного кодексу України дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру штрафу на 65 % та стягнув з відповідача 99 490 грн 86 коп. штрафу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю “ТАНДЕМ СЕРВІС ПРО”, м.Одеса з рішенням суду першої інстанції не погодилося, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 року задовольнити. Рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 у справі №916/5026/25 скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Зокрема, скаржник зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про порушення ним строків поставки товару за договорами від 12.02.2025 № ЦЗВ-02-01025-01 та № ЦЗВ-02-01125-01. На думку скаржника, суд неправильно витлумачив положення пункту 4.5 договорів щодо порядку направлення та отримання рознарядок. Апелянт вказує, що передбачені договорами способи направлення рознарядок мають застосовуватися з урахуванням їх послідовності, а тому, пріоритетним способом є надсилання документів поштовим зв`язком. Оскільки рознарядки були отримані відповідачем поштою лише 23.06.2025, саме з цієї дати, на його переконання, повинен обчислюватися строк поставки товару. За таких обставин відповідач стверджує, що поставка продукції була здійснена у межах погодженого сторонами строку, а висновок суду про наявність прострочення не відповідає фактичним обставинам справи та наявним доказам. 
Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права щодо оцінки форс-мажорних обставин. Зазначає, що під час виконання спірних договорів на діяльність його контрагентів та виробника товару істотно вплинули наслідки військової агресії проти України. За твердженням скаржника, тривалі повітряні тривоги в місті Кам`янське Дніпропетровської області призводили до неодноразового зупинення виробничих процесів, необхідності перезапуску технологічного циклу та фактичної неможливості своєчасного виготовлення продукції.
Апелянт посилається на сертифікати Запорізької торгово-промислової палати від 13.08.2025 № 2300-25-1437 та від 24.12.2025 № 2300-25-2764, якими засвідчено наявність форс-мажорних обставин та їх вплив на виконання відповідних господарських зобов`язань. На його думку, зазначені документи підтверджують існування прямого причинно-наслідкового зв`язку між воєнними діями, тривалими повітряними тривогами, зупиненням виробництва та неможливістю своєчасного виконання договірних зобов`язань. У зв`язку з цим скаржник вважає, що суд безпідставно не застосував положення статті 617 Цивільного кодексу України та частини другої статті 218 Господарського кодексу України, які передбачають звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання у разі доведення дії непереборної сили. Також, скаржник наголошує, що суд першої інстанції фактично звів усі причини порушення строків до неналежного виконання обов`язків контрагентом відповідача, залишивши поза увагою надані ним докази щодо впливу об`єктивних обставин воєнного характеру. 
Поряд із цим, апелянт не погоджується з визначеним судом розміром штрафних санкцій. Зазначає, що, хоча суд і скористався своїм правом на зменшення неустойки, однак належним чином не врахував усі істотні обставини справи та не забезпечив справедливого балансу між інтересами сторін. Скаржник наголошує, що зобов`язання за договорами виконано ним у повному обсязі, прострочення поставки мало незначний характер, а позивач не довів завданих йому будь-яких збитків чи негативних наслідків у зв`язку із затримкою поставки товару. Крім того, апелянт звертає увагу, що поставка здійснювалася без попередньої оплати, а тому позивач не ніс ризиків втрати грошових коштів.
Апелянт також зазначає, що позивач уже реалізував своє право на отримання коштів за банківською гарантією, у зв`язку з чим стягнення додаткового штрафу у визначеному судом розмірі фактично виходить за межі компенсаційної функції відповідальності та створює для відповідача надмірний фінансовий тягар. На його переконання, суд першої інстанції не врахував належним чином вплив воєнного стану на господарську діяльність підприємства, ступінь вини відповідача, його добросовісну поведінку, відсутність наміру ухилятися від виконання зобов`язань, а також ризики погіршення фінансового стану Товариства у разі стягнення штрафу. У зв`язку з цим скаржник вважає, що штраф підлягає подальшому суттєвому зменшенню з огляду на принципи справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності. На підтвердження своєї позиції, апелянт посилається також на судову практику у справах з аналогічними правовідносинами, в яких розмір штрафних санкцій був зменшений судами до значно меншого розміру. 
Окремо апелянт звертає увагу на здійснений судом першої інстанції розподіл судових витрат. На його думку, оскільки позов було задоволено лише частково внаслідок зменшення розміру штрафу, судовий збір мав бути розподілений між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України. Вважає, що покладення всіх витрат зі сплати судового збору на відповідача суперечить вимогам процесуального закону та принципу пропорційності судових витрат.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАНДЕМ СЕРВІС ПРО», м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 року у справі №916/5026/25, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
14.04.2026 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства “УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ”, м. Київ надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просить суд залишити рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 у справі №916/5026/25 без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАНДЕМ СЕРВІС ПРО», м. Одеса без задоволення.
Позивач зазначає, що матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договорами про закупівлю матеріально-технічних ресурсів від 12.02.2025 № ЦЗВ-02-01025-01 та № ЦЗВ-02-01125-01, а саме, поставка частини товару після спливу встановленого договорами тридцятиденного строку з моменту направлення рознарядок. На думку позивача, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача передбаченого договорами штрафу. 
Позивач вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо наявності форс-мажорних обставин та зазначає, що відповідач не дотримався передбаченого договорами порядку повідомлення про їх виникнення. Зокрема, всупереч пунктам 10.2 та 10.5 договорів відповідач не повідомив позивача у встановлений строк про обставини непереборної сили та не надав відповідних підтвердних документів, у зв`язку з чим втратив право посилатися на такі обставини, як на підставу звільнення від відповідальності. При цьому позивач наголошує, що наведені відповідачем обставини, пов`язані із тривалими повітряними тривогами та зупиненням виробничого процесу у виробника товару, не можуть вважатися форс-мажором у спірних правовідносинах, оскільки виробник не є стороною договорів, а відповідач мав враховувати ризики здійснення господарської діяльності в умовах воєнного стану під час укладення договорів. Крім того, недотримання зобов`язань контрагентом відповідача не звільняє останнього від відповідальності перед позивачем. 
Позивач також звертає увагу, що умови договорів, зокрема, щодо відповідальності за порушення строків поставки та розміру штрафних санкцій, були погоджені сторонами добровільно при їх укладенні. Відповідач не заявляв зауважень щодо змісту відповідних положень договорів та не оспорював їх у встановленому законом порядку, а тому зобов`язаний нести відповідальність за порушення прийнятих на себе договірних зобов`язань. 
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо розподілу судових витрат, позивач зазначає, що суд першої інстанції правомірно поклав на відповідача обов`язок відшкодувати судовий збір у повному обсязі. На його думку, зменшення судом розміру неустойки на підставі статті 551 Цивільного кодексу України не свідчить про часткову необґрунтованість позовних вимог, оскільки сам факт порушення відповідачем договірних зобов`язань та правомірність нарахування штрафу були встановлені судом. Позивач посилається на усталену практику Верховного Суду, відповідно до якої у випадках зменшення неустойки судом з мотивів застосування дискреційних повноважень судовий збір покладається на відповідача без урахування розміру такого зменшення. У зв`язку з цим позивач вважає доводи апеляційної скарги про неправильний розподіл судових витрат необґрунтованими. 
Відзив долучено до матеріалів справи.
Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму. 
В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи, і в даному випадку єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову. Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа №916/5026/25 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає 284259 грн 60 коп.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “ТАНДЕМ СЕРВІС ПРО”, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 у справі №916/5026/25 потребує часткового задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 року у справі №916/5026/25 підлягає зміні, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

12.02.2025 між Акціонерним товариством «Українська залізниця», м. Київ (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАНДЕМ СЕРВІС ПРО», м. Одеса (постачальник) укладено договори про закупівлю матеріально-технічних ресурсів №ЦЗВ-02-01025-01 та № ЦЗВ-02-01125-01 (далі - договори; т. 1 а.с. 7-14, 17-24).
Умови договорів в цілому є аналогічними.
Відповідно до п. 1.1. договорів постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцю товар, відповідно до специфікацій, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей товар.
Згідно з п. 1.2., 1.3. договорів найменування товару - фарби (емаль ПФ-115 RAL в асортименті. Кількість, асортимент, марка, рік виготовлення та виробник товару визначаються у специфікаціях.
Пунктом 1.4. договорів передбачено, що обсяги закупівлі товару можуть бути зменшені, зокрема враховуючи фактичний обсяг видатків покупця. В цьому випадку сторони вносять відповідні зміни до договорів шляхом укладення додаткових угод.
Відповідно до п. 1.5., 1.6. договорів постачальник гарантує, що товар належить йому на праві власності та не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого законодавством України. Постачальник гарантує, що товар є новим, таким, що не перебував у використанні, терміни та умови його зберігання не порушені. Дата виробництва товару - не раніше 01.11.2024.
Згідно з п. 4.1. договорів постачальник здійснює поставку товару на умовах DDP (поставка з оплатою мита) відповідно ІНКОТЕРМС у редакції 2020 року. У випадку наявності розбіжностей між умовами цих договорів та правилами ІНКОТЕРМС у редакції 2020 року, умови цих договорів матимуть перевагу.
Пунктом 4.2. договорів передбачено, що поставка товару проводиться партіями протягом строку дії договорів тільки на підставі наданих письмових рознарядок покупця, які вважаються дозволами на поставку та є підтвердженням готовності покупця до приймання товару. Партією товару вважається обсяг одиниць товару, визначений покупцем у рознарядках, якщо інше не вказано в самих рознарядках;
строк поставки товару: протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту надання письмових рознарядок покупцем;
місце поставки товару: м. Фастів (Київська область) або на адресу іншого підрозділу, вказаного в рознарядках покупця.
Відповідно до п. 4.5. договорів сторони домовились, що рознарядки покупця на товар направляються постачальнику в один з таких способів:
- на поштову адресу постачальника, зазначену в цих договорах (листом з оголошеною цінністю та описом вкладення і повідомленням про вручення);
- вручаються уповноваженому представнику постачальника під розпис;
- шляхом відправлення на електронну адресу постачальника (зазначену в цих договорах) сканкопій відповідних рознарядок в форматі PDF або в будь-якому іншому форматі, який забезпечує можливість ознайомлення зі змістом документів. Документи вважаються отриманими постачальником з дати їх направлення покупцем на електронну адресу постачальника, підтвердженням чого є відповідні роздруківки з поштового програмного забезпечення покупця.
Датою поставки товару вважається дата підписання сторонами акта прийому-передачі товару або видаткової накладної (п. 4.6. договорів).
Ціну кожного договору та порядок здійснення оплати сторони узгодили в розд. 6 та 7 договорів.
Підпунктом 8.3.1. п. 8.3. договорів встановлено обов`язок постачальника забезпечити поставку товару у строки та на умовах, що встановлені договорами.
У підпункті 9.3.1. п. 9.3. договорів передбачено, що при порушенні строків поставки постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 15% від вартості непоставленого в строк товару на умовах, передбачених п. 4.2. договорів, а за прострочення понад 15 днів додатково сплачується пеня у розмірі 0,1% від вартості непоставленого в строк товару, яка нараховується за кожен день прострочення до моменту виконання постачальником зобов`язання щодо поставки товару або до останнього дня строку дії договору.
Сплата штрафних санкцій не звільняє сторін від виконання взятих на себе зобов`язань (п. 9.6. договорів).
Відповідно до п. 10.1. договорів сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, якщо таке невиконаня є наслідком дії обставин або подій непереборної сили, які виникли після укладання договорів (або існували на момент укладання, але не впливали на можливість виконання договорів) та виникли поза волею сторін, зокрема: надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договорів, обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.
Згідно із п. 10.2. договорів сторона, що не може виконати зобов`язання за договором внаслідок дії обставин непереборної сили, повинна протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі, з подальшим наданням підтверджуючих документів у строк, що не перевищує 30 (тридцяти) робочих днів. Належним доказом наявності вищезазначених обставин та їх тривалості є сертифікат, виданий Торгово-промисловою палатою України або уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами.
За умовами п. 10.5. договорів, якщо сторона без поважних причин не повідомила іншу сторону у строки, визначені п. 10.2. договору, про виникнення (наявність) обставин непереборної сили та/або не надала підтверджуючі ці обставини документи, така сторона у подальшому не має права вимагати подовження умов договорів та звільнення від відповідальності, передбаченої за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за договорами.
Пунктом 11.1. договорів сторони визначили, що постачальник до підписання договору зобов`язаний надати забезпечення виконання цього договору у вигляді банківської гарантії, у розмірі 5% від ціни договору, що згідно договору № ЦЗВ-02-01025-01 становить 178 823 грн 79 коп., а згідно договору № ЦЗВ-02-01125-01 - 216 147 грн. Строк дії забезпечення виконання договору у вигляді гарантії повинен бути дійсним з дня укладення договорів та обов`язково повинен перевищувати строк дії кожного договору не менше ніж на 1 календарний місяць.
В свою чергу, умовами п. 11.7. договорів сторони встановили, що у разі порушення постачальником умов договорів, а саме невиконання та/або неналежного виконання ним своїх зобов`язань, у тому числі, непоставки товару у строк, визначений п. 4.2. договорів, покупець має право стягнути забезпечення виконання договорів та/або має право в односторонньому порядку розірвати договори, письмово повідомивши про це постачальника в порядку пп. 8.2.3. договорів.
Строк дії договорів встановлюється з моменту їх підписання до 30.06.2025 (п. 16.1. договорів).
Закінчення строку договорів не звільняє сторони від обов`язку виконання у повному обсязі взятих на себе за цими договорами зобов`язань щодо поставки та оплати товару, а також гарантійних зобов`язань на товар (п. 16.2. договорів).
Пунктом 17.2. договорів передбачено, що сторони підтверджують, що вони усвідомлюють усі ризики, пов`язані з виконанням умов договорів, які укладаються під час дії воєнного стану, введеного в установленому законодавством порядку.
У розділі 19 договорів “Місцезнаходження та реквізити сторін” визначено електронну пошту постачальника "tandemservicepro@gmail.com".
У матеріалах справи наявна специфікація №2 до договору №ЦЗВ-02-01025-01, в редакції додаткової угоди №1 від 09.05.2025 до вказаного договору (т. 1 а.с. 16, зворот), а також специфікація № 2 до договору № ЦЗВ-02-01125-01, в редакції додаткової угоди № 1 від 09.05.2025 (т. 1 а.с. 26, зворот).
12.06.2025 позивач надіслав на електронну пошту відповідача рознарядки, а саме:
- від 11.06.2025 № ЦЗВ-31/454 щодо надання дозволу на поставку товару за договором № ЦЗВ-02-01025-01 на загальну суму 1 243 074 грн з ПДВ (Рознарядка 1; т. 1 а.с. 29);
- від 11.06.2025 № ЦЗВ-31/446 щодо надання дозволу на поставку товару за договором № ЦЗВ-02-01125-01 на загальну суму 1 643 160 грн з ПДВ (Рознарядка 2; т. 1 а.с. 27).
Вказані рознарядки позивач також надіслав відповідачу поштою 16.06.2025 року.
За рознарядкою 1 Товариство поставило Укрзалізниці наступні партії товару:
- на суму 485 280 грн - за видатковою накладною від 10.07.2025 № 68, дата поставки 11.07.2025 (т. 1 а.с. 33);
- на суму 631 524 грн - за видатковою накладною від 17.07.2025 № 73, дата поставки 18.07.2025 (т. 1 а.с. 33, зворот);
- на суму 126 270 грн - за видатковою накладною від 22.07.2025 № 77, дата поставки 23.07.2025 (т. 1 а.с. 34).
За рознарядкою 2 Товариство поставило Укрзалізниці наступні партії товару:
- на суму 505 890 грн - за видатковою накладною від 10.07.2025 № 69, дата поставки 11.07.2025 (т. 1 а.с. 31);
- на суму 655 230 грн - за видатковою накладною від 17.07.2025 № 74, дата поставки 18.07.2025 (т. 1 а.с. 31, зворот);
- на суму 482 040 грн - за видатковою накладною від 22.07.2025 № 78, дата поставки 23.07.2025 (т. 1 а.с. 32).
Позивач зазначає, що оскільки рознарядки 1 та 2 були отримані відповідачем засобами електронної пошти 12.06.2025, то за умовами договорів товар за обома рознарядками мав бути поставлений не пізніше 14.07.2025.
Втім, як стверджує позивач, частину товару на суму 757 794 грн за рознарядкою 1 (видаткові накладні від 17.07.2025 № 73 та від 22.07.2025 № 77) та на суму 1 137 270 грн за рознарядкою 2 (видаткові накладні від 17.07.2025 № 74 та від 22.07.2025 № 78) відповідач поставив з порушенням строків, у зв`язку з чим позивач в порядку пп. 9.3.1., п. 9.3. договорів нарахував та заявив до стягнення у даній справі неустойку (штраф), загальний розмір якої становить 284 259 грн 60 коп.
Запропонований позивачем розрахунок штрафу виглядає наступним чином: 757 794 грн (вартість товару, поставленого з простроченням строку постачання, обумовленого договором № ЦЗВ-02-01025-01) х 15% (розмір штрафу, встановлений пп. 9.3.1. п. 9.3. договору) = 113 669 грн 10 коп.; 1 137 270 грн (вартість товару, поставленого з порушенням строку, обумовленого договором № ЦЗВ-02-01125-01) х 15% (розмір штрафу, встановлений пп. 9.3.1. п. 9.3. договору) = 170 590 грн 50 коп. Загальна сума штрафу = 113 669 грн 10 коп. (сума штрафу за договором № ЦЗВ-02-01025-01) + 170 590 грн 50 коп. (сума штрафу за договором № ЦЗВ-02-01125-01) = 284 259 грн 60 коп.
Сплатити суми штрафу за договорами № ЦЗВ-02-01025-01 та № ЦЗВ-02-01125-01 позивач просив відповідача у претензіях від 31.07.2025 № ЦЗВ-31/640 та від 31.07.2025 №ЦЗВ-31/641, які були надіслані на електронну пошту Товариства (т. 1 а.с. 35-38).
Відповідей на вказані претензії з боку відповідача матеріали справи не містять.
29.07.2025 позивач надіслав до Акціонерного товариства “КРИСТАЛБАНК” вимоги від 28.07.2025 № ЦЗВ-20/3179 та № ЦЗВ-20/3177, в яких, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договорами № ЦЗВ-02-01025-01 та № ЦЗВ-02-01125-01, вимагав від банку сплатити на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ суми забезпечення за гарантією у розмірі 178 823 грн 79 коп. та 216 147 грн (т. 1 а.с. 151, 239).
Інших письмових доказів матеріали господарської справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин щодо наявності або відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача неустойки (штрафу) у загальному розмірі 284 259 грн 60 коп. 

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви часткового прийняття аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції частково не погодився з висновком суду першої інстанції.

Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.
За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
У статті 15 Цивільного Кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із статтею 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 
В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.
Згідно із ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 563 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.
Згідно з частиною 1 статті 569 Цивільного кодексу України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.
Статтею 560 Цивільного кодексу України визначено, що за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.
В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). 
Положеннями частини першої статті 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства (стаття 662 Цивільного кодексу України).
Стаття 663 Цивільного кодексу України регламентує, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Частиною першою статті 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного Кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 Цивільного кодексу України).
Договори, укладені між позивачем та відповідачем, є договорами поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.
Вони є підставою для виникнення в його сторін прав та обов`язків: майново-господарських зобов`язань згідно ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.
Так, двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і, водночас, набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату.
Отже, як вбачається з умов договорів від 12.02.2025 № ЦЗВ-02-01025-01 та № ЦЗВ-02-01125-01 відповідач, протягом 30 днів після надання рознарядок позивачем, зобов`язався поставити останньому товар, визначений у специфікаціях, а позивач, у свою чергу, зобов`язався прийняти товар та оплатити його вартість.
12.06.2025 позивач надіслав на електронну пошту відповідача рознарядки, а саме:
- рознарядка 1 від 11.06.2025 № ЦЗВ-31/454 щодо надання дозволу на поставку товару за договором № ЦЗВ-02-01025-01 на загальну суму 1 243 074 грн з ПДВ;
- рознарядка 2 від 11.06.2025 № ЦЗВ-31/446 щодо надання дозволу на поставку товару за договором № ЦЗВ-02-01125-01 на загальну суму 1 643 160 грн з ПДВ.
Рознарядки 1 та 2 згідно умов п. 4.5. договорів вважаються отриманими відповідачем в день їх направлення, тобто 12.06.2025, а отже, відповідач мав поставити товар не пізніше 14.07.2025 (з урахуванням вихідних днів).
За рознарядкою 1 відповідач поставив позивачу наступні партії товару: на суму 485 280 грн - за видатковою накладною від 10.07.2025 № 68, дата поставки 11.07.2025; на суму 631 524 грн - за видатковою накладною від 17.07.2025 № 73, дата поставки 18.07.2025; на суму 126 270 грн - за видатковою від 22.07.2025 № 77, дата поставки 23.07.2025.
Отже, товар за видатковою накладною від 10.07.2025 № 68 на суму 485 280 грн було поставлено своєчасно, в той час, як товар за видатковими накладними від 17.07.2025 №73 та від 22.07.2025 №77 на загальну суму 757 794 грн відповідач поставив вже після 14.07.2025, тобто, з порушенням строку, визначеного п. 4.2. договорів.
За рознарядкою 2 відповідач поставив позивачу наступні партії товару: на суму 505 890 грн - за видатковою накладною від 10.07.2025 №69, дата поставки 11.07.2025; на суму 655 230 грн - за видатковою накладною від 17.07.2025 №74, дата поставки 18.07.2025; на суму 482 040 грн - за видатковою накладною від 22.07.2025 №78, дата поставки 23.07.2025.
Так, товар за видатковою накладною від 10.07.2025 № 69 на суму 505 890 грн було поставлено своєчасно, в той час як товар за видатковими накладними від 17.07.2025 № 74 та від 22.07.2025 № 78 на загальну суму 1 137 270 грн відповідач поставив вже після 14.07.2025, тобто, з порушенням строку, визначеного п. 4.2. договорів.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив факт порушення відповідачем зобов`язання щодо своєчасної поставки товару з урахуванням позиції суду, висловленої у справі №№916/3435/25 з цього приводу при розгляді аналогічних правовідносин.
Доводи скаржника про відсутність факту прострочення виконання рознарядок через їх отримання поштою лише 23.06.2025 судова колегія відхиляє, оскільки відповідно до п. 4.5. договорів сторони домовились, що рознарядки покупця на товар направляються постачальнику в один з таких способів: на поштову адресу постачальника, зазначену в цих договорах (листом з оголошеною цінністю та описом вкладення і повідомленням про вручення); вручаються уповноваженому представнику постачальника під розпис; шляхом відправлення на електронну адресу постачальника (зазначену в цих договорах) сканкопій відповідних рознарядок в форматі PDF або в будь-якому іншому форматі, який забезпечує можливість ознайомлення зі змістом документів. Документи вважаються отриманими постачальником з дати їх направлення покупцем на електронну адресу постачальника, підтвердженням чого є відповідні роздруківки з поштового програмного забезпечення покупця.
Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, рознарядки 1 та 2 позивач додатково надіслав відповідачу поштою 16.06.2025, а відповідач їх отримав 23.06.2025.
Разом з тим, твердження апелянта щодо пріоритетності саме такого способу отримання рознарядок є помилковими та такими, що не узгоджуються з умовами договорів, оскільки надсилання рознарядок на електронну пошту відповідача, що було першочергово застосовано позивачем, є належним та цілком аналогічним за юридичним значенням способом повідомлення останнього про необхідність поставки партії товару.
Отже, враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачем умов договорів та допущення ним прострочення виконання свого договірного зобов`язання щодо своєчасної поставки товару.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Статтею 549 Цивільного кодексу України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
У підпункті 9.3.1. п. 9.3. договорів передбачено, що при порушенні строків поставки постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 15% від вартості непоставленого в строк товару на умовах, передбачених п. 4.2. договорів.
Запропонований позивачем розрахунок штрафу виглядає наступним чином: 757 794 грн (вартість товару, поставленого з простроченням строку постачання, обумовленого договором № ЦЗВ-02-01025-01) х 15% (розмір штрафу, встановлений пп. 9.3.1. п. 9.3. договору) = 113 669 грн 10 коп; 1 137 270 грн (вартість товару поставленого з порушенням строку, обумовленого договором № ЦЗВ-02-01125-01) х 15% (розмір штрафу, встановлений пп. 9.3.1. п. 9.3. договору) = 170 590 грн 50 коп. Загальна сума штрафу становить 113 669 грн 10 коп. (сума штрафу за договором №ЦЗВ-02-01025-01) та 170 590 грн 50 коп. (сума штрафу за договором № ЦЗВ-02-01125-01), що дорівнює загалом 284 259 грн 60 коп.
Судом апеляційної інстанції перевірено наданий позивачем розрахунок суми штрафу та встановлено, що він є арифметично правильним та вірним, у зв`язку з цим є цілком обґрунтованим висновок місцевого господарського суду щодо стягнення штрафу, нарахованого в порядку пп. 9.3.1. п. 9.3. договорів.
Стосовно посилань скаржника на те, що порушення сталося внаслідок виникнення форс-мажорних обставин, що є підставою для його звільнення від відповідальності, судова колегія зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, умови звільнення від відповідальності у разі настання обставин непереборної сили сторони узгодили в пп. 10.1.-10.5. договорів.
Відповідно до п. 10.1. договорів сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, якщо таке невиконання є наслідком дії обставин або подій непереборної сили, які виникли після укладання договорів (або існували на момент укладання, але не впливали на можливість виконання договорів) та виникли поза волею сторін, зокрема: надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договорів, обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.
Згідно із п. 10.2. договорів сторона, що не може виконати зобов`язання за договором внаслідок дії обставин непереборної сили, повинна протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі, з подальшим наданням підтверджуючих документів у строк, що не перевищує 30 (тридцяти) робочих днів. Належним доказом наявності вищезазначених обставин та їх тривалості є сертифікат, виданий Торгово-промисловою палатою України або уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами.
За умовами п. 10.5. договорів, якщо сторона без поважних причин не повідомила іншу сторону у строки, визначені п. 10.2. договору, про виникнення (наявність) обставин непереборної сили та/або не надала підтверджуючі ці обставини документи, така сторона у подальшому не має права вимагати подовження умов договорів та звільнення від відповідальності, передбаченої за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за договорами.
Отже, для звільнення від відповідальності відповідачу необхідно було виконати дві умови: повідомити позивача про обставин непереборної сили у письмовій формі протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту їх виникнення та надати підтверджуючі документи у строк, що не перевищує 30 (тридцять) робочих днів.
Водночас, у випадку невиконання вказаних умов, відповідач згідно п. 10.5. договорів не має права вимагати звільнення від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань.
Слід зазначити, що посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 913/785/17 та від 07.06.2023 у справі № 906/540/22).
У контексті приписів ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Відповідно до ст.14 Закону України “Про Торгово-промислові палати в Україні” Торгово-промислова палати України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.
Статтею 14-1 Закону України “Про торгово-промислові палати в Україні” визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Відповідно до п.3.3. Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затверджених рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 р. №44(5), сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - Сертифікат) - документ, за затвердженими Президією ТПП України відповідними формами, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.
Згідно п.п.6.1., 6.2. Регламенту підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" в редакції від 02.09.2014 року, а також визначених сторонами за договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими, відомчими та/чи іншими нормативними актами, які вплинули на зобов`язання таким чином, що унеможливили його виконання у термін, передбачений відповідно договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими та/чи іншими нормативними актами.
Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.
До кожної окремої заяви додається окремий комплект документів.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.
Таких висновків дотримується Верховний Суд у постановах від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, від 09.11.2021 у справі № 913/20/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 14.06.2022 у справі № 922/2394/21 та у постанові від 01.06.2021 у справі № 910/9258/20.
Отже, форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Відтак, сертифікат видається заінтересованому суб`єкту господарювання на підставі його звернення. Іншого порядку засвідчення форс-мажорних обставин не визначено.
Між тим, доказів повідомлення відповідачем позивача про форс-мажорні обставини та надання останньому протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту їх виникнення доказів про неможливість виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором у зв`язку із настанням відповідних форс-мажорних обставин матеріали справи не містять.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин.
Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.
Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор).
Зазначену правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення договірних зобов`язань у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, оскільки останній не дотримався передбаченого договорами порядку повідомлення про виникнення обставин непереборної сили та не надав у визначені строки документів на їх підтвердження, у зв`язку з чим відповідно до умов договорів втратив право посилатися на такі обставини, як на підставу звільнення від відповідальності. До того ж, виникнення форс-мажорних обставин для контрагента відповідача, підтверджених Сертифікатом ТТП, не є підставою для їх застосування у спірних правовідносинах між сторонами. Крім того, договори були укладені в період дії воєнного стану, а тому, відповідач, здійснюючи господарську діяльність та приймаючи на себе відповідні зобов`язання, повинен був враховувати пов`язані з цим ризики і посилання апелянта на обставини, пов`язані з діяльністю виробника товару, який не є стороною спірних договорів, як вже зазначалося, також не можуть бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за договором.
Колегія суддів також погоджується з висновком місцевого господарського суду про безпідставність доводів відповідача щодо подвійного притягнення до відповідальності у зв`язку зі стягненням коштів за банківською гарантією та заявленням вимог про стягнення штрафних санкцій. Банківська гарантія є самостійним способом забезпечення виконання зобов`язання та не має характеру штрафної санкції, а тому її реалізація не виключає застосування до боржника передбачених договором заходів відповідальності за порушення строків виконання зобов`язань.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що стягнення коштів за банківською гарантією та стягнення неустойки з боржника не є подвійною відповідальністю, оскільки вони випливають з різних зобов`язань - гаранта перед бенефіціаром та боржника перед кредитором.
Так, у постанові від 21.12.2018 у справі № 908/7/18 Верховний Суд дійшов висновку, що неустойка і банківська гарантія є різними способами захисту прав та законних інтересів суб`єктів господарювання, різними засобами забезпечення виконання господарських зобов`язань. Зазначені способи мають різну правову природу і не є взаємовиключними. Сплата коштів кредитору гарантом і сплата штрафних санкцій боржником не належать до одного виду відповідальності. Можливість стягнення з відповідача пені та штрафу за порушення строків поставки товару за договором не ставиться у залежність від реалізації позивачем свого права на звернення стягнення за банківською гарантією.
Таким чином, банківська гарантія є одним із видом забезпечення виконання зобов`язання, і її виплата не може бути підставою для відмови у стягненні з відповідача суми штрафних санкцій у зв`язку із неналежним виконанням договірних зобов`язань в частині додержання строків поставки товару.
Але одночасно з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що викладені вище обставини правильно судом першої інстанції враховані при розгляді клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій. При цьому судова колегія вважає доводи апеляційної скарги стосовно їх розміру, визначеного судом першої інстанції, частково обґрунтованими та зазначає таке.
Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування зменшення розміру штрафних санкцій відповідач посилався на те, що затримка виготовлення товару була зумовлена впливом чисельних повітряних тривог у м. Кам`янське Дніпропетровської області, які призводили до переривання виробничих процесів, необхідності перезапуску технологічних етапів та не залежали від волі, бажань чи дій Товариства; відповідач вчинив багато залежних від нього дій, спрямованих на належне виконання своїх договірних зобов`язань; прострочення виконання зобов`язань, якщо й мало місце, то відбулося не з вини відповідача та не носило умисного характеру; постачання товару відбувалося без умов попередньої оплати, що підтверджує відсутність у позивача ризиків втрати коштів; натомість, оплата від позивача за отриманий товар завжди надходила із пропущенням строку; позивач не надав суду належних доказів спричинення йому збитків унаслідок несвоєчасної поставки товару.
При вирішенні питання про можливість зменшення штрафу місцевий господарський суд частково врахував характер допущеного порушення, ступінь виконання відповідачем основного зобов`язання, обставини здійснення господарської діяльності в умовах воєнного стану, а також відсутність доказів заподіяння позивачу збитків чи інших істотних негативних наслідків у зв`язку з простроченням поставки товару. Суд також узяв до уваги, що виконання зобов`язань відповідача було забезпечене банківською гарантією, за якою позивач уже отримав грошові кошти у зв`язку з настанням гарантійного випадку.
З огляду на наведені обставини місцевий господарський суд дійшов висновку, що стягнення штрафу у повному заявленому розмірі не відповідатиме компенсаційній природі неустойки та призведе до покладення на відповідача надмірного тягаря, а тому визнав за необхідне зменшити розмір штрафних санкцій на 65 % та стягнути з відповідача 99 490 грн 86 коп.
Разом із тим, колегія суддів вважає, що в даному випадку навіть визначений судом першої інстанції розмір штрафу не повною мірою відповідає принципам співмірності, справедливості та балансу інтересів сторін. З урахуванням конкретних обставин справи, ступеня виконання відповідачем своїх зобов`язань, відсутності доведених збитків позивача, а також вже понесених відповідачем майнових наслідків у вигляді реалізації банківської гарантії, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, з огляду на таке.
Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Саме таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі № 467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі № 367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі № 752/15421/17.
Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Колегія суддів також зауважує, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення розміру штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (правові висновки Верховного Суду у постановах від 05.03.2019 у справі №923/536/18, від 10.04.2019 у справі №905/1005/18, від 06.09.2019 у справі №914/2252/18, від 14.07.2021 у справі №916/878/20).
Саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи наявність та розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (правові висновки Верховного Суду у постановах від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 02.06.2021 у справі №5023/10655/11 (922/2455/20).
Цієї позиції притримується і Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22, зазначивши, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями статті 233 Господарського кодексу України і частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.
Подібна правова позиція викладена і постанові Верховного Суду від 26.05.2026 у справі №922/3800/25.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Судова колегія також враховує, що відповідно до положень п. 6 ч.1 статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами, на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами, є добросовісність, розумність і справедливість. Тлумачення пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України свідчить про те, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Справедливість та добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Принцип добросовісності покладено, зокрема, в основу доктрини venire contra factum proprium, яка спрямована на унеможливлення суперечливої поведінки. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Таким чином, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони договору чи відповідного правовідношення.
Подібний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 686/9834/17-ц, від 28.10.2020 у справі № 372/4029/18, від 09.06.2021 у справі №948/393/20.
Суд додатково враховує й те, що у пункті VII.-2:101 вже цитованих Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).
Отже, при визначенні того чи підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення неустойки слід враховувати, що акти цивільного законодавства і договори, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності.
При цьому відповідно до частини першої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Так, суд апеляційної інстанції зазначає, що 24.02.2022 рф розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022. Строк воєнного стану неодноразово продовжувався і не скасований на дату ухвалення оскаржуваного судового рішення.
Наведені факти є загальновідомими обставинами, отже, в силу приписів частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування. При цьому ці обставини відомі обом сторонам.
Загальновідомим та нормативно врегульованим є питання відносно існування на території України надзвичайних обставин, а саме введення воєнного стану, що неодмінно впливає на спроможність своєчасного ведення розрахунків, обмежує безперешкодне здійснення господарської діяльності. Однак, суд зауважує, що ступінь цього впливу є різним.
В умовах воєнного стану господарюючі суб`єкти на всій території країни зазнали та зазнають на собі вплив від військової агресії, що викликане порушенням господарських ланцюгів з суміжними підприємствами, порушенням стабільності критично важливих питань діяльності у сфері електропостачання, водопостачання та теплопостачання.
Як вже було зазначено вище за текстом цієї постанови, відповідач не є виробником товару, про що позивач був обізнаний на момент укладення договору, а виконує функції комерційного посередника, який здійснює поставку продукції, фізично виготовленої іншим суб`єктом господарювання, що також було відомо позивачу.
Матеріалами справи підтверджено, що частину товарів відповідач поставив своєчасно 10.07.2025, а іншу частину товарів поставлено позивачу з порушенням строків, а саме 18.07.2025 (з пропуском 7 днів) та 23.04.2025 (з пропуском на 12 днів).
Суд апеляційної інстанції враховує, що така затримка була зумовлена впливом чисельних повітряних тривог в м.Кам`янське Дніпропетровської області, які призводили до переривання виробничих процесів та необхідності перезапуску технологічних етапів, що підтверджено Сертифікатом ТПП.
Вказані обставини не залежали від волі, бажань чи дій відповідача як постачальника та перебували у прямому причинному зв`язку з вимушеним порушенням строків виконання зобов`язань за договором.
Суд враховує ступінь вини боржника та його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, що прямо відповідає критеріям, які Верховний Суд визначив як юридично значимі при вирішенні питання про зменшення санкцій.
За таких обставин, судова колегія вважає, що прострочення виконання зобов`язань частково відбулося не з вини відповідача та не носило умисного характеру.
Суд апеляційної інстанції враховує, що постачання товару відбувалося без умов попередньої оплати, що підтверджує відсутність у позивача ризиків втрати коштів.
Ця обставина також свідчить про відсутність істотного порушення майнових інтересів позивача, що має враховуватись судом при забезпеченні справедливого співвідношення між порушенням та розміром відповідальності.
До того ж, позивач не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів спричинення йому збитків унаслідок несвоєчасної поставки товару з прострочкою всього на 7 днів, враховуючи ще й те, що його поведінка з виконання ним його договірних зобов`язань носила суперечливий характер. Так, з незрозумілих причин, незважаючи на те, що умовами укладених договорів було передбачено тільки один із альтернативних способів направлення рознарядки на вибір позивача, останнім було зроблено повторне направлення таких рознарядок засобами поштового зв`язку з описом вкладення, що могло призвести до неправильного розуміння стосовно строків виконання договору в частині поставки замовленого товару. Оплата отриманого товару була здійснена позивачем також з затримкою строків платежів.
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що поставка товару з порушенням строку призвела до зупинення діяльності чи виробництва позивача або спричинила інші негативні наслідки у його взаємовідносинах з контрагентами.
Суд апеляційної інстанції враховує, що виконання зобов`язань відповідача за договором було забезпечене банківською гарантією, у зв`язку з чим відповідач уже поніс майнові втрати у вигляді виплати позивачу грошових коштів у розмірі 394 970 грн 79 коп.
Так, судова колегія зазначає, що сплата коштів за банківською гарантією та нараховані штрафні санкції є різними способами забезпечення виконання договірного зобов`язання, не виключають одночасне застосування останніх.
Водночас судова колегія зауважує на тому, що наведені правові механізми та можливість їх реалізації кредитором внаслідок порушення боржником взятих на себе зобов`язань передусім спрямовані на забезпечення компенсаторної функції.
Позивач скористався своїм правом та стягнув з відповідача банківську гарантію за неналежне виконання договорів, тобто, компенсаторна функція заходів забезпечення виконання зобов`язання вже була досягнута.
За таких умов судова колегія вважає, що подальше стягнення штрафних санкцій у визначеному судом першої інстанції обсязі не повністю відповідає засадам пропорційності, добросовісності та розумності, а також призводить до надмірного фінансового тягаря на відповідача, особливо з огляду на надзвичайні умови здійснення господарської діяльності в період воєнного стану та на обставини даної конкретної справи, враховуючи наявність між сторонами триваючих правовідносин, незначність пропуску строку повного та належного виконання відповідачем його договірних обов`язків з поставки замовленого товару.
Суд апеляційної інстанції при цьому ще раз наголошує, що відповідальність має компенсаційний, а не каральний характер, і не повинна перетворюватися на несправедливо непомірний тягар для боржника. В той час як стягнення штрафу в заявленому та стягнутому судом зменшеному розмірі за встановлених обставин не спрямовано на розумне стимулювання боржника виконувати зобов`язання, а є фактично доходом позивача. При цьому, Акціонерне товариство «Укрзалізниця», м. Київ займає монопольне становище, відповідач позбавлений можливості обрати іншого контрагента у цій сфері взаємовідносин, що може свідчити про недобросовісні дії позивача, враховуючи ті обставини у даній справі, які були зазначені судовою колегією вище за текстом постанови.
Виходячи з вищевикладеного, зважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів спричинення позивачу збитків внаслідок незначного порушення відповідачем строку поставки товару, беручи до уваги нетривалий строк прострочення, компенсаційний характер неустойки, виходячи із засад справедливості, добросовісності, розумності, пропорційності та співмірності, наявність між сторонами інших спорів з аналогічних правовідносин, зокрема, висновки та обставини, викладені у постанові Південно – західного апеляційного господарського суду від 04.02.2026 у справі №916/3435/25 за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем Сервіс Про", м. Одеса про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 211 507 грн 20 коп., колегія суддів частково погоджується з доводами скаржника про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій і задовольняє його клопотання, зменшивши їх розмір до 3%, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача штраф у сумі 8 527 грн 78 коп. з відмовою в іншій частині заявлених позовних вимог. 
В свою чергу, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправильного розподілу судом першої інстанції судових витрат, оскільки, коли суд зменшує розмір неустойки на підставі статті 551 Цивільного кодексу України, таке зменшення є наслідком реалізації судом наданих йому дискреційних повноважень і не свідчить про необґрунтованість чи безпідставність заявлених позовних вимог.
У цій справі судом встановлено факт порушення відповідачем договірних зобов`язань, наявність правових підстав для застосування до нього відповідальності у вигляді штрафних санкцій та обґрунтованість вимог позивача про їх стягнення. Зменшення розміру штрафу було зумовлено виключно необхідністю забезпечення справедливого балансу між інтересами сторін та дотримання принципів розумності, співмірності і пропорційності відповідальності, а не недоведеністю позовних вимог у відповідній частині.
За таких обставин положення п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України щодо пропорційного розподілу судових витрат залежно від розміру задоволених позовних вимог не підлягають застосуванню, оскільки зменшення розміру неустойки відбулося не внаслідок відмови у позові чи визнання вимог необґрунтованими, а внаслідок реалізації судом свого дискреційного права на коригування розміру відповідальності, покладеної на відповідача у даній справі.
Отже, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про покладення витрат зі сплати судового збору на відповідача в повному обсязі, а доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення в цій частині.
У зв`язку з викладеним, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “ТАНДЕМ СЕРВІС ПРО”, м.Одеса підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 12.03.2026 у справі №916/4261/25 потребує зміни в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТАНДЕМ СЕРВІС ПРО”, м. Одеса на користь Акціонерного товариства “УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ”, м. Київ 8 527 грн 78 коп. штрафу із залишенням без змін рішення суду в іншій частині.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що вимоги апелянта, зазначені ним в апеляційній скарзі, частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “ТАНДЕМ СЕРВІС ПРО”, м.Одеса потребує часткового задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 року у справі №916/5026/25 потребує зміні тільки в пункті 2 резолютивної частини щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТАНДЕМ СЕРВІС ПРО”, м.Одеса на користь Акціонерного товариства “УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ”, м. Київ 8 527 грн 78 коп. штрафу. 
Керуючись ст. 255, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ТАНДЕМ СЕРВІС ПРО”, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 року у справі №916/5026/25 задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 року у справі №916/5026/25 змінити, виклавши пункт 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції: 
«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТАНДЕМ СЕРВІС ПРО” (65003, Одеська область, м. Одеса, вул. Чорноморського Козацтва, буд. 13, офіс 501; код ЄДРПОУ 45022202) на користь Акціонерного товариства “УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ” (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5; код ЄДРПОУ 40075815) 8 527 грн 78 коп. штрафу та 3 411 грн 12 коп. витрат зі сплати судового збору».
В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 року у справі №916/5026/25 залишити без змін. 
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ із зазначенням необхідних реквізитів.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п.2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 02.06.2026 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді Я.Ф. Савицький 

А.І. Ярош